© Lili Ann Daniels, 2025

Borítóterv

Oláh Gábor

© Hitel Kiadó, Budapest, 2025

Felelős kiadó Gorácz Anikó

Szerkesztő Fodor Zsuzsanna

Szöveggondozó Takács Andrea

Tördelő Szabó Eszter

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette Takács Gábor

hitelkonyvkiado.hu

ISBN 978-615-6702-84-5

1.

Drága James!

Ha tartottátok magatokat az eredeti tervekhez, akkor ez a levél veletek egyszerre ér Rómába.

Sajnálatos módon arra kell hogy kérjelek benneteket, azonnal térjetek haza. Lord Moray-nek szüksége van Edwardra. Ne késlekedjetek, minden elvesztegetett perc számít!

Imádkozom, hogy mindketten épségben hazatérjetek.

Várlak haza,

Édesanyád

1875. május 29., Grant-ház, szalon

Lady Janet Grant, Grantsmere bárónéja még egyszer átolvasta a levelet, azután visszazárta a tintatartó tetejét. A borítékot korábban megcímezte, az üzenet szavait alaposan meg kellett válogatnia. A szeme könnybe lábadt, ahogy ismét eszébe jutott, miért kell Glenburybe hívnia fiát és annak legjobb barátját az európai körútjukról.

Miután betette az összehajtogatott papírt a borítékba, gyakorlott mozdulatokkal olvasztotta fel a viaszt, és pecsétjével lezárta a levelet.

Kinézett az ablakon. A májusi napsütés beragyogta a kertet. Megnyugtatta a szívét a kertben szabályos rendben sorakozó bokrok és virágágyások látványa. A helyes döntést hozta. Haza kellett hívnia a fiúkat. Bár mindkét ifjú betöltötte a huszadik életévét, de az ő szemében még most is gyerekek voltak. Akiknek gyorsan fel kell nőniük, ha hazaérnek. Felsóhajtott, tovább nem halogathatta a levélküldést, különben még nem ér oda aznap az invernessi postahivatalba.

Az ajtóhoz lépett és meghúzta a mellette lévő szolgahívó csengő aranybarna zsinórját.

Megigazította mélykék ruháját, büszke volt rá, hogy két felnőtt gyermeke után megtartotta fiatalos karcsúságát. A szalon falán lógó tükörben ellenőrizte kinézetét: sötétbarna hajában, melyet praktikus kontyban hordott, elvétve talált ősz hajszálat. Mogyoróbarna szeme magán viselte a könnyek nyomát, ettől eltekintve a megszokott, itt-ott ráncokkal enyhén barázdált, de még mindig csinos arc tekintett vissza rá.

Alig egy perccel később fiatal, mosolygós lány nyitott be a tágas, világos szalonba, ahol halványzöld kárpittal bevont karosszékek és kanapék szolgálták a család kényelmét. Lady Janet sok időt töltött itt velük, férje sakk-készlete jól megfért lánya zongorája, fia könyvei és saját hímzése mellett.

– Mit parancsol, milady? – kérdezte tisztelettudón Mary.

Lady Janetet elégedettséggel töltötte el, hogy alig három héttel a munkába állása után minden elvárásnak tökéletesen megfelelt a szobalánya.

– Kérem, ezt a levelet azonnal adja oda Mr. Coltonnak. És mondja meg neki, hogy küldjön vele egy szolgát Invernessbe, a postára.

– Máris, milady! – pukedlizett a lány, és elvette a kezéből a levelet.

Lady Janet utánaszólt.

– Mary, utána keresse meg a lányomat, itt várom a szalonban!

A szobalány egy rövid bólintás után távozott, halkan becsukta maga mögött a szalon ajtaját.

Lady Janet elmerengett, amíg a lányát várta. Majdnem huszonkét éve élt ebben a házban, minden szegletét és neszét ismerte és szerette. A kapcsolata férjével érdekházasságnak indult, az első személyes találkozáskor azonban beleszeretett Lord Thomas Grantbe. Férje mindvégig hűséges házastársa volt, gyermekeik születése után igyekezett apai kötelezettségeinek is eleget tenni. A földbirtokos, keményen dolgozó, szigorú és határozott férfi mindkét gyermekét egyformán szerette, ahogyan Lady Janetet is.

Halk kopogás után nyílt az ajtó.

– Hívatott, mama?

Lady Janet magához intette lányát, közben kritikus szemmel végigmérte.

Rosalind vörösesbarna hajfonata kissé kibomlott, ruhája szélén édesanyja apró sárfoltot vett észre. Az ifjú hölgy világos arcbőre, mely még nem veszítette el a gyermekkori hamvasságát, enyhén kipirult, zöld szeme csillogott. A lady két gyermeke közül ő hasonlított jobban Lord Thomasra, nemcsak a haja, hanem a szeme színét és lobbanékony természetét is tőle örökölte. James megfontoltabb, békésebb volt.

– Merre jártál? – kérdezte Lady Janet lemondóan.

Miután a tavalyi báli szezonban bemutatták Rosalindot Viktória királynőnek, Lady Janet lánya mintha azóta teljesen elfelejtette volna a neveltetését. Férfinyeregben lovagolt, édesapja mellett ült, amikor Lord Thomas a birtok ügyeit intézte, és úgy tűnt, Rosalindot egyáltalán nem foglalkoztatja a házasság gondolata. Szerencsére a zongoraleckéket nem hanyagolta el, Lady Janet legnagyobb megkönnyebbülésére.

– Kilovagoltam a papával, amikor ellenőrizte, hogy rendesen megjavították-e a kerítést a patak melletti szántóföldön.

Lady Janet a szemét forgatta. Hol talál olyan vőjelöltet, akit nem taszít az a gondolat, hogy leendő felesége lassan mindent megtanul a gazdálkodásról? Eltökélte, ha anyagi helyzetük engedi, a következő szezonban ismét Londonba utaznak. Van még idő, Rosalind épphogy betöltötte a tizennyolcat. Lady Janet tisztában volt vele, hogy változnak az idők, manapság nem a tizenhat éves gyereklányok házasodtak.

– Ülj le, Rosalind!

Lánya engedelmeskedett, egyenes háttal foglalt helyet az édesanyjával szemközti párnázott széken.

– Holnap meglátogatom Lady Agnest! – Nem kerülte el a lady figyelmét, hogy lánya arca fájdalmasan megrándult. – Szeretném, ha elkísérnél.

– Biztos benne, mama?

Lady Janet értette a vonakodását, ugyanakkor ragaszkodott az elképzeléséhez. Lady Agnes Moray, Murrianach bárónéja az egyik legdrágább nőismerőse volt, nagyjából egy időben érkeztek a két szomszédos birtokra újdonsült feleségként, alig pár hónap eltéréssel kerültek áldott állapotba, életük minden fontos mérföldkövét megosztották egymással, támogatva a másikat. Lady Janet aggódott barátnőjéért, ezért tartotta fontosnak, hogy mindent megtegyen, ami a felépülését segíti. Tudta, hogy lányának sem könnyű, mindannyian másképp próbálták feldolgozni a veszteséget, de bízott benne, hogy Rosalind hajlandó lesz segíteni.

– Minden támogatásra szüksége van.

– A múltkori alkalommal sírógörcsöt kapott és elájult, amikor meglátott – tiltakozott Rosalind.

Anyja fáradtan emelte az égre a szemét.

– Szüksége van ránk. Rád is.

– Andrew-ra emlékeztetem – suttogta a lánya megtörten.

– Meg kell győznünk, hogy nem adhatja fel ilyen könnyen. Élnie kell, Andrew is ezt akarta volna. Te voltál Andrew legjobb barátja, biztos vagyok benne, hogy ha átgondolod, megtalálod a megfelelő szavakat, hogy lelket önts Lady Agnesbe.

Lady Janet tudta, hogy hatalmas terhet tesz lánya vállára, ugyanakkor biztos volt benne, nincs Rosalindnál alkalmasabb erre a feladatra.

– Ahogy kívánja, mama! – Rosalind megadta magát. Lady Janet apró győzelemnek könyvelte ezt el. – Írt Jamesnek?

A lady bólintott.

– Megírta neki, hogy… – Rosalind nagyot nyelt, erőfeszítése ellenére egyetlen könnycsepp legördült az arcán.

– Hova gondolsz, lányom? – Lady Janet rosszallóan ingatta a fejét. – Még csak az kéne! Ki tudja, milyen őrültségre vetemedne a bátyád vagy Edward! – reflexszerűen igazította meg a kontyát, ami ugyanolyan tökéletesen tartott, mint ahogyan reggel Mary megalkotta. Kissé nyugodtabban folytatta. – Andrew halálát nem egy levélből kell megtudniuk.

Rosalind szomorúan bólintott.

Lady Janet tudta, a lányának is kell idő, hogy feldolgozza a veszteséget: a gyermekkori játszópajtása, legfőbb szövetségese váratlanul hagyta el őket.

Mindenkit megviselt Andrew értelmetlen halála, legfőképp az édesanyját. Lady Agnesnek a két fia közül, a fiatalabb, Andrew volt a szeme fénye, aki két héttel ezelőtt úszni indult a birtokukon lévő horgásztóhoz és belefulladt. A helyi orvos, dr. Dalton megvizsgálta a holttestét, állítása szerint a fiú lába görcsöt kaphatott a vízben. Hiába volt Andrew jó úszó, esélye sem volt, hogy kiérjen a partra, ráadásul senki sem tartózkodott a közelben, hogy segíthetett volna neki. Andrew Moray alig tizennyolc évesen távozott az élők közül, úgy, hogy bátyjának a mai napig fogalma sem volt a haláláról.

Lady Janet a temetés óta mindennap azon tépelődött, mikor hívja haza a fiúkat. Most elérkezettnek látta az időt. Félt, ha tovább halogatja, Edwardot nem kizárólag az öccse új síremléke fogadja majd a családi kriptában. Lady Agnes a baleset óta nem vett ételt magához. Lady Janet attól tartott, ha így folytatja, nem éri meg, hogy idősebb fia, Edward hazatérjen a kontinensről. Gondolatából az ebédre hívó gong hangja szakította ki.

Rosalind felpattant a székről, sietősen az ajtó felé indult. Mielőtt kilépett volna rajta, megtorpant, előreengedte anyját. Lady Janet játékosan megpaskolta az arcát.