Milbacher Róbert

Keserű víz

– részlet –

Ennek a könyvnek egyes szereplői egykor biztosan élő, hús-vér emberek voltak, mások azonban kétségtelenül kitalált személyek, vagyis a szerző fantáziájának szülöttei, ugyanakkor korántsem tisztázott sem ezek, sem amazok valósághoz való viszonya, éppen ezért íródhatott róluk regény.

© Milbacher Róbert, 2023

Szalai Lídia emlékére

A harmadik angyal is trombitált, és az égből egy nagy égő csillag hullott le, mint egy lámpás, és ráesett a folyók harmadára és a vizek forrásaira. A csillag neve pedig Üröm, és ürömmé lett a vizek harmada, és sok ember meghalt a vizektől, mert azok keserűvé váltak.

Jelenések könyve, 8,10–11

Előhang
Szörtyzörejek

Végül csak ennyi maradt belőle. A haldokló nagyanyámból. Pontosabban szólva, ennyit lehetett elmondani róla néhány nappal a halála előtt. Bármilyen különösnek is tűnik, ennél körültekintőbben és teljesebben semmi sem írhatta volna le őt akkortájt. Cáfolhatatlan bizonyítékaként annak, hogy mindenki egyedüli példány.

Csak akkor halt meg, amikor a bénulás végül elérte a szívét is. Úgy mondanám, hogy nem föladta, hanem a sok szenvedés és megaláztatás után a halál egyszer csak őrá gondolt, és megszabadította attól a haszontalan nehezékké vált testtől, amelynek megállíthatatlan romlása lépésről lépésre, de kíméletlen és mohó következetességgel végül is fölszámolt mindent, ami az élethez kötötte. Maga alá temette minden élni akarását.

Anamnesis: 1946: cholecystectomia: magyarul epekőműtét, amely ebben a formában kétségtelenül pontatlan, sőt pongyola kifejezés, mert valójában az eljárás során a teljes epehólyagot eltávolítják, majd a vékonybélbe vezetik az epevezetéket, hogy oda ürüljön a májban továbbra is termelődő keserű epe, minden egyes megemésztett falattal növelve az idegen anyagként szaporodó boldogtalanságot, mert azt persze még a tudós doktorok sem tudták kimetszeni belőle. Manapság már rutinműtétnek számít, de hogy mindez közvetlenül a háború után milyen körülmények között zajlott, és milyen kockázatokkal járt, nem lehet tudni. 1958: exstirp. uteri tot. per vag. uterus miatt: ez a rejtélyes rövidítés a méh eltávolítását jelenti, még ha a maga módján szemérmesen is. Előfordul, hogy a sok és nehéz szülés következtében a méh kitüremkedik a hüvelybe, és akkor az orvosoknak nincs más választásuk, mint földarabolva kivágni és haladéktalanul eltávolítani. És ha most arra gondolok, hogy még csak negyvenéves sem volt ekkor, sok minden a helyére kerül, amit nem tudtam hová tenni a maga idejében. 1963: j. vese eltávolítás (zsugorvese?): úgy tűnik ebből a kérdőjelből, hogy az okát már akkor sem tudták pontosan megállapítani, ő meg nem volt hajlandó elárulni. Pedig valószínűsíthetően egy jóval korábban elszenvedett súlyos fertőzés vezetett a vese elhalásához, majd eltávolításához. Arra nincs adatom, hogy miért is titkolózhatott, legfeljebb annyi magyarázatom van rá, hogy szégyellős asszony lehetett a fiatal nagyanyám. 1963 óta gerincpanaszok; 1973: gerincsérvműtét: a nehéz fizikai munkától is kialakulhat a gerincsérv, mert vannak feladatok, amelyekre egyszerűen nem alkalmas a nő fizikuma, mégis neki kellett elvégeznie. Nem volt választása. A közkeletű vélekedéssel szemben: a nehéz fizikai munka megroppantja a gerincet, nem kiegyenesíti. Csak egy darabig hajlik, aztán alig hallható, émelyítően tompa reccsenéssel törik. 1991: b. oldali vesekő eltávolítás Dormia kosárral; 1995: vesekőzúzás, ezt követően tüdőembólia – Syncumar-kezelés. Úgy látszik, még azzal az egy, megmaradt vesével is csak a baja volt. Évtizedek óta térd- és csípőízületi panaszok, emiatt nagyon sok fájdalomcsillapítót szedett. Nem véletlen volt tele gyógyszerrel a konyhaasztal fiókja, csomagolás nélkül, ömlesztve, mindenféle színben és nagyságban. Csak úgy gurultak szerteszét, ha kihúztam a fiókot. 1995: pancreatitis: a betegség vezető tünete a fokozatosan erősödő, gyakran övszerű felhasi fájdalom, amely a szegycsont alatt, a has felső-középső részén jelentkezik. Köhögés, erőkifejtés, hirtelen mozdulat esetén a fájdalom rosszabbodik, míg felülés és előrehajolás esetén jellemzően enyhülnek a panaszok. A hasfájás mellett émelygés, hányás (néha száraz öklendezés), haspuffadás, bélhűdés, 38 °C körüli láz, alacsony vérnyomásértékek (akár ájulás) észlelhetők. 1996: duodenalis ulcusból vérzés – Syncumart elhagyták: a nyombélfekély jellemző tünete a gyomorégés, a gyomortáji fájdalom, amely étkezésre szűnik (éhségfájdalom), majd az étkezés után egy-másfél órával újrakezdődik. Gyakori a hajnali órákban felébredést okozó hasi görcs, ami savas hányással vagy savkötő ételek fogyasztása után oldódik. A vérzés perforációra utalhat, amely súlyos fertőzéshez, majd halálhoz vezet. 1996 óta tud cukorbetegségéről, azóta csak diétázott, mert valójában nem tulajdonított neki túl nagy jelentőséget. Abban az időben még ritkaságnak számítottak a cukorpótló szerek, csak nagyobb üzletekben tudtam beszerezni, de nem sok bizalommal volt irántuk. Jó néhányat találtam belőlük a konyhaszekrényben a cukortartó mögé rejtve, bontatlan csomagolásban. Valószínűleg belátta, hogy nincs az a pótszer, amely megédesíthetné mindazt, ami még hátravan neki. 1998. szept.: bo-i mastectomia: az egyik (jelen esetben a bal) vagy mindkét mell műtéti részleges vagy teljes eltávolítása, amit általában az emlőrák kezelésének részeként hajtanak végre. A műtét másnapján megjelent az ágyánál egy csinos, szőke nő, aki egy műmellkatalógust mutogatott neki, majd otthagyta az asztalkáján, hogy legyen ideje kiválasztani azt a modellt, amely a legelőnyösebb volna a számára, tekintettel a következő strandszezonra. 1999. febr.: Intézetünk III. Pulmon. Osztályán kezelték purulens bronchitis miatt: gennyes köpettel járó fertőzés, közben valószínűleg tüdőtályog is kialakulhatott. Távozása óta 38 °C-ig emelkedő láza volt, fáj az egész háta, mellkasa, mozgásra, légzésre fokozódik. Felvétele előtti éjszaka hirtelen jelentkező szúró fájdalom, rohamszerű fulladás jelentkezett. Köhögése két hete fokozódott, köpete sok, sárgás színű, nehezen szakad fel. Véres köpete nem volt. Gennyesről nem tudunk. Melle nem sípol. Szorító mellkasi fájdalom is előfordul, ilyenkor szapora a szívműködése, néha rendetlen is. Biztosan tudom, amit az orvosok nem is sejthettek, hogy az anyja korai és megelőzhető halála óta voltak indokolatlan szívdobogásai: azóta vált rendetlenné a szíve. Úgy mondják, ahol a nyelv alkalmatlan a trauma feldolgozására, ott már csak a szimpatikus idegrendszer képes reagálni a történésekre, majd lassan átveszi az érzelmek és a test fölötti irányítást egyaránt. Lábai évek óta dagadnak, most kevésbé, mint máskor. Mko csípőízületei és combjai fájnak. Éjszaka vizelete 1-2× van. Folyadékfogyasztása sok. Szája állandóan száraz, bőre nem viszket. Látása fokozatosan romlott. Vérnyomása az utóbbi időben rendben volt. Ritkán volt vérnyomáskiugrása, ilyenkor fejtető-, homloktáji fejfájása van. Nem szédül. 1 hónapja nem tud fenn lenni. Gyenge, étvágytalan. Fogyott, nem tudja, mennyit. Hasi fájdalma nincs. Széklete szorulásos kórházi kezelése óta. Vizelete nem csíp. Gyógyszerérz.: Salycil.

Status: Kp. fejlett, túltáplált beteg. Bőr sápadt, látható nyh-k kp. vérteltek. Nyelv szárazabb, garat vörös. Sclera fehér. Pm. norm. tap. Nycs nem tap. Mellkasa: bal o. mellkasfél kissé retrachtált. B.o. mastectomia hege. A bal hónalj árokra terjedően itt heges kötőszövet tap. Doboz kop. hang. Rekeszek mélyen állnak, renyhén mozognak. Mko a bázison kp. hólyagú szörtyzörejek, bronchialis zörejekkel keverten. Szív: b-ra hu-al nagyobb, ritmusos tachycard szívműködés. Halk syst. zörej az összes szájadék felett, pmax csúcson. RR: 180/110 Hgmm P: 84/min. Has: felső med. lap, j-o.i, nephrectomia hege. Betap. Diffuze nyomásérz. Máj 2 hu. Lép, kóros resist. nem tap. Vesetájak érz. Mozgásszervek: Gerincoszlop végig érz. Mko varicositas, j.o. varicectomia hegei. Min. bokaoedema. Tömöttség nem tap. Végtagok közt körfogatbeli diff. nincs. Nem meleg tap. Homan jel neg.

Epicrizis: A korábban pulmonális embólián már átesett, egy hónapja purulens bronchitis miatt kezelt beteget nem szűnő láz, légvételre fokozódó háti fájdalom, fulladás, köhögés miatt vettük föl. Mellkasrtg negativ volt, tüdőszcintigraphia multiplex embolisatiót mutatott. Köpetéből kórokozó bacterium nem tenyészett ki. Th gerincrtg a Th V. csigolya compressióját írta le, jelentős fokú spondylosis mellett. A go. elváltozást metastasis is okozhatta. Kis dosisu heparint kapott, Syncumar medicatito korábbi vérző duodenalis ulcusára való tekintettel nem jön szóba. Emelkedett CN, Se K miatt diutericumot, infusiót kapott, melynek hatására CN és kreatinszintje jelentősen csökkent.

Az MR felvételen a Th. V. és a Th. VI. csigolyát tumoros conglomeratum tölti ki, amely befogja a gerincvelőt is.

A látott klinikai kép és morfológiai elváltozás miatt idegsebészeti beavatkozás nem jön szóba.

A további kezeléstől javulás már nem várható. Emittáljuk, mentővel otthonába szállítjuk.

Ekkor már nyilvánvalóan lemondtak róla az orvosok is, pedig nem sokkal korábban két bottal ugyan, de még képes volt járni. Igaz, a vége felé már egy kisszéket is magával kellett vinnie a kertjébe, hogy ha ülve is, de tudjon kapálni, gyomlálni, metszeni, mikor mire volt szükség, mert ugyan már nem bírta el a lába hosszabb ideig, a növényeit azonban semmiképpen sem akarta elhanyagolni. Még dinnyével is próbálkozott, bár soha nem nőtt meg elég nagyra, és talán édes sem volt eléggé. Az kötötte egyedül az élethez, ahogyan rendet tartott az állandó makacs elvadulással fenyegető, burjánzó vegetációban.

Majd fokozatosan romlott az állapota, ágyából már nem tudott felkelni, székletét, vizeletét szabályozni nem tudta.

Feltehetően napok óta teljes volt a paraplegia.

1.
A kút

Annyit biztosan tudunk, hogy egy hétfői napon történt mindez.

Amikor Veres Benő komlósdi, később nagykorpádi református lelkész 1866. október 29-én Csélics, Sobrica és Budanica nevű, magyar, német és rác, tehát vegyes lakosságú községek érintésével Szlánavodára érkezett, a szíve legmélyéig elkeseredett az ott tapasztalt állapotokat látva. Ezt a Szlavóniában tett – vagy ahogyan ő fogalmaz: „az ó- és római katolikus babonaság eme rég elsáncolt földjére irányzott” –, immáron harmadik missziós útját az Úr szétszórva és pásztor nélkül tengődő nyájának egybegyűjtése és legeltetése céljából vállalta magára. Ugyan előzetesen is tisztában volt vele, hogy küldetése sok nehézséggel jár majd, de annak az elviselhetetlen tehernek a súlyáról, amely most és itt egyszerre a lelkére nehezedett, még csak sejtelme sem lehetett.

Az ekkor átéltek hatására Veres joggal gondolhatott magára úgy, mint egy új Kolumbuszra vagy egyenesen új Noéra, aki ezen az Istentől elhagyottnak tűnő telepen, a végtelen rengetegben is talált lelki tápot, mennyei mannát éhező és az Úr Igéjének kősziklájából fakadó, örök italt szomjúhozó, jámbor keresztyén atyafiakat. Különösen azt követően hatotta meg a mintegy tíz-tizenkét családfő és a házuk népét alkotó asszonyok s gyermekek buzgó odaadása, hogy az előző napon szent harag tüzétől hevülő lángszavakból volt kénytelen ostort fonni a trezováci országos vásáron sátrakban és bódékban árulók, ezzel az Úr napját meggyalázók megkorbácsolására, akik mohó haszonszerzésüket szolgálandó, portékájuk bűnösen csábító hívségénél fogva meggátolták az igazhitűeket az Isten Igéjének meghallásában és az úrvacsorához járulásban.

– Amikor Megváltó Urunk korbácsot ragadva kiűzte a templomban kufárkodókat, felborította a pénzváltók és a galambárusok asztalait, ezeket a szavakat kiáltotta feléjük: „Az én házam imádság házának mondatik. Ti pedig azt latroknak barlangjává tettétek.” Ezeket a szavakat olvasom hát én is a fejetekre, mert csillogó csecsebecséitekkel, hívságos portékáitokkal elámítjátok a lelkeket, és meggátoljátok, hogy ezen a szent napon meghallják az Úr szabadító evangyéliomát. Ne legyen nyugovásotok itt e földön és ne legyen érkezésetek odafönn a mennyeknek országában! – harsogta elragadtatva, a hosszú és fáradságos útja alatt felgyűlt keserűségének minden haragját rázúdítva a pogány katolikusoknak gondolt vásározókra.

Persze azon az öt nőn és nyolc férfin kívül – Veres kocsisát is beleértve –, akik minden gátló körülmény és a világ hiú csábítása ellenére is részt vettek az Isten szabad ege alatt tartott istentiszteleten, senki más nem hallotta, amit szinte átok gyanánt kiáltott az elvetemültek felé, ugyanis a szertartás a sátraktól messze, egy csöndes ligetben zajlott, szinte észrevétlenül, arról nem is szólva, hogy a többség ott nem beszélte és nem értette a magyar nyelvet.

Pedig a telepen nem is jelent meg mindenki a fogadására.

A többség ugyanis, kihasználva az október végi kivételesen jó időt, éppen kukoricát tört a Jankovich László Somogy megyei főispán birtokaihoz tartozó irtványföldeken az Úr kegyelmének bizonyságát elnyerendő és megélhetésük biztonságát szolgálandó. (Persze hogy mi okból kifolyólag halasztották a kukoricatörést ilyen kései időpontra, már senki sem tudná teljes bizonyossággal megmondani. Talán túl későn vethették el a magot a tuskóktól még meg sem tisztított irtványföld ugyan termékeny, de nehezen művelhető talajába. Vagy egészen egyszerűen ez egy téves információ lehet Veres emlékiratában.) Meg különben is – mint fentebb már említettük – biztosan tudjuk, hogy hétfő, vagyis egyszerű munkanap volt, ami még annak ellenére is arra kellett sarkallja a munkaképes híveket, hogy kötelességük után nézzenek, ha mégoly hosszú és reménytelennek tűnő várakozás után Isten szolgája látogatott is el végre hozzájuk. Azt nem tudni, hogy a lelkész-misszionárius által emlegetett tíz-tizenkét családfő miként maradhatott odahaza mégis, hacsak nem éppen Veres Benőnek, az Úr igaz szolgájának fogadására és a távollévők keserves panaszainak és reménybeli kívánságainak tolmácsolása céljából. Fölmerülhet, hogy talán betegek, esetleg túl öregek lehettek a munkához, bár ezt – mint annyi minden mást ebben az alább elmondandó történetben – sem megerősíteni, sem cáfolni nem tudjuk a rendelkezésünkre álló adatok alapján, mert azt mi magunk sem hisszük, hogy az új világ ígéretével útra kelők között túlságosan sok idős embert találnánk.

Még felszentelendő temetője sem volt a telepnek a tiszteletes ottjártakor.

Azt azonban Verestől biztosan tudjuk, hogy szegények sírva kérték tőle, gondoskodjon lelki életük táplálékáról és gyermekeik valláserkölcsi képeztetéséről. Ősz, bár aggastyánnak semmiképpen sem mondható, kissé görnyedt hátú férfi köszöntötte a lelkészt a telep gyülekezeti sátrában.

– Az Úrnak legyen hála és köszönet, hogy idevezette hozzánk a tiszteletes urat erre az idegen és távoli földre – kezdte alázatos, örömtől áthatott szavakkal az öreg –, ahol már-már úgy voltunk, mint Izrael tíz elveszett törzse, amelyekről megfeledkezett a világ.

Szavaiból nyilvánvalóvá vált Veres számára, hogy egyszerű földműves létére nagyon is tisztában van a Szent Biblia tanításaival, és meghatottan így válaszolt neki:

– Isten áldásával, az ő kalauzolásával érkeztem hozzátok, mert az Úr nem enged elveszni egyet is az övéi közül.

– Isten áldásával – hallotta szinte egyszerre felszakadni az előtte várakozók ajkáról a sóhajt.

Aztán a beszélgetés során, amelyben leginkább Szalai István, a telep nesztora vitte a szót, Veresnek egyre inkább lett egy olyan érzése, amitől, mi tagadás, kissé meg is rémült, mintha egyfajta már-már gyermeki bizalommal abban reménykednének, hogy mostantól mindig velük marad, vagy legalább a következő tavaszra egy képzett tanító közéjük küldésével őket megvigasztalja.

– Annyit ígérhetek – mondta nekik, hogy elejét vegye a csalódásuknak –, hogy a Somogy vármegyei egyházkerületben lajstromba vesszük ezt az újonnan született kis gyülekezetet, és onnantól fogva számíthatnak a testvérek hitsorsosaik támogatására és együttérző szeretetére az Úr Jézus Krisztus által.

– Ez igen nagy öröm számunkra, tiszteletes úr – felelt neki alázatosan Szalai, ám a hangjában már ott csengett a csalódásnak egy bizonyos tónusa –, de addig is mi lesz a gyermekeink lelki és szellemi táplálékával, ki fogja őket az Úr igaz evangyéliomi hitére tanítani, ha se közel, se távol nem látunk arra hivatott lelkipásztort.

Veres egyre kényelmetlenebbül feszengett az amúgy is meglehetősen kemény, egyszerű tuskóból kiképzett ülőhelyén, mert amikor körültekintett a rengetegben szétszórt házaikon, és a maga dísztelen és kíméletlen csupaszságában látta feltárulkozni oly szegényes, oly rendezetlen sorsukat, kénytelen volt belegondolni abba is, hogy számos ínséges évvel a háta mögött a Evangélium Szerint Reformált Magyarországi Keresztyén Egyház még az otthoniaknak se adhat kielégítő segélyt, így nem tehetett egyebet, mint a szebb jövő reményével tartotta bennük a lelket:

– Meglássátok, testvérek, ezentúl hitsorsosaitok ott túl a Dráván nem fognak megfeledkezni rólatok, és anyagi, lelki erejükhöz mérten segíteni fognak benneteket mindenben, amire az Úr Lelke indítja őket.

– Nagytiszteletű lelkész úr – emelte fel most már tekintetét Szalai, amiben némi dacos büszkeség csillogott –, nem alamizsnát kérünk, mi magunk választottuk ezt a nehéz, de az Úr kegyelmével dolgos életet, mi azt szeretnénk, ha egy felkent lelkipásztor jönne közénk, és állandó iskolát tarthatnánk fenn gyermekeinknek az ő szakértelmével és a Szent Lélek segedelmével.

Veres tisztában volt vele, hogy nem ígérhet nekik semmi konkrétumot, hiszen előző napon még azt sem tudta, hogy létezik ez a gyülekezet, és őszintén szólva nyomorúságos körülményeiket elnézve nem hihette, hogy képesek lennének egy parókia és iskola fenntartására, hiába is igyekeznének. De mivel valótlannal nem kecsegtethette, végképp elkeseríteni pedig nem akarta őket, csak ennyit válaszolt:

– Továbbítom kéréseteket az egyházkerület felé, és könyörögjünk együtt az Isten kegyelméért az Úr imájának közös elmondása révén, hogy meghallgatásra találjon.

Veres tisztában volt vele, hogy mindez az adott körülmények között nem volt sem túlságosan bőkezűnek, de főleg nem volt konkrétnak mondható ígéret. Így miután együtt elmondták az Úr imáját, és a megilletődött tiszteletes végignézett a kis gyülekezeten, észre is vette, hogy a bizalmat nyomtalanul felváltó csalódottság eluralkodik ezeken a meggyötört arcokon, hiába is próbálták palástolni érzelmeiket. Ezért aztán kénytelen volt megosztani velük – mert azért valamiféle ígérettel tartani akarta bennük a lelket – egy inkább az ő fejében körvonalazódó, és a szűkebb egyházközségében ugyan már elfogadott, de az egész egyházkerület előtt még ismeretlen tervet, amivel jobb híján a gyermekes szülőkben táplálhatta a bizalmat, hogy a darányi evangéliumi reformált egyháznak egy régebbi, Kálmáncsán tett felajánlása szerint, amíg Szlavóniában élő hitrokonaiknak iskolája nem létesülhet, ők gyülekezetileg évenként négy szlavóniai szegény gyermeknek ingyen iskoláztatását és táplálását elvállalják.

Bár sovány vigasz volt ez ott, az idegenben testvér nélkül senyvedőknek, de – akkor persze ezt senki sem sejthette – ez a vállalás mégis alapjaiban határozta meg néhány család jövőjét, kései leszármazottaik sorsát, mondhatni hetedíziglen, amennyiben a lelkész fogadására összegyűltek között minden bizonnyal ott találhatjuk azt a Szalai Józsefet is, a közösség nesztorának unokáját, aki ekkoriban ugyan becslésünk szerint nagyjából még csak kétesztendős fiúcska lehetett, már amennyiben igaz, hogy az 1945 telén bekövetkező, egészen különös halálának idején jócskán a nyolcvanas éveit taposta. (Elkóborolt a családtól, talán hogy visszatérjen egykori, hűtlenül elhagyott otthonába. Amikor megtalálták egy romos ház szobájának dérlepte kályhája mellett – úgy ült ott, mint aki hozzásimul a meleg hiányához –, sem nagykabát, sem bakancs nem volt rajta, amiket a pipájával együtt a portyázó szovjet katonák vehettek el tőle. Arcára a fagyhalált szenvedettek nyugalmas mosolya ült ki; tisztán kivehető volt, hogy akkor és ott ő nyilvánvalóan és a szó legszorosabb értelmében hazaérkezett.)

Ez a Szalai József néhány évvel később ugyanis, nem utolsósorban Veres emlékezetes látogatásának köszönhetően, egyike lett annak a négy szlavóniai református gyermeknek, akit az a megtiszteltetés ért, hogy mikor arra lelkiekben és szellemiekben érettnek találta a hitközség, a darányi református egyház szeretetfelajánlásának kedvezményezettjeként a Dráván túlra küldje, hogy ott végezhesse el az elemi iskolát, megismerkedhessen az írás-olvasás, valamint a számolás nemes tudományának alapjaival, és nem mellékesen az Úr által rendelt üdvözítő tanok tanulmányozásának szentelhesse magát. Persze ezt akkor biztosan nem érezte sem kitüntetésnek, sem jutalomnak, amikor szegényes, toldozott-foldozott, de tüntetően tiszta ünneplős ruhájába öltöztette az anyja a nyár utolsó napjainak egyikén, amikor a hegyek felől esténként már borzongatóan hűvös szelek ígérték a hamarosan beköszöntő őszt, és megérkezett érte a szekér, amin már ott ült másik három, különböző gyülekezetekből való kiválasztott, akikből éppenséggel szintén nem a kiválasztottságból fakadó megtiszteltetés öröme és büszkesége sugárzott, sőt a hálának még nyoma sem látszott könnytől és némi takonytól maszatos arcukon.

Pedig ez lehetett az az első út, amit aztán karácsonyi szünetekkel együtt – amikor legnagyobb örömére időnként csilingelő, lovas szánon lehetett megtenni – még vagy nyolcszor, ha nem többször, ismételt meg, persze oda-vissza számolva, amin majd nyolcvan év múlva az egész család elindul visszafelé, maguk mögött hagyva a kézzelfogható közelségbe tolakodó halált. Egyszersmind mintha kétségbeesett igyekezettel vissza akarták volna forgatni az idő kerekét oda, arra a kezdőpontra, ahonnan az első telepesek elindultak az isten háta mögé, igaz, egy jobb élet reményének – később az idő kegyetlen világossággal megmutatta – hamis ígéretével lelki szemeik előtt. Olyan volt, mintha még két generációval később is a nagyravágyás bűnébe esett őseik miatt lennének kénytelenek vezekelni, s szégyenszemre, beismerve korai vállalkozásuk kudarcát, maguk mögött hagyni mindazt, amit addig annyi keserves fáradozással fölépítettek. Bár erre akkor nem gondolt senki, egyszerűen csak menekültek. Úgy lehetett, hogy csak ezt az egyetlen járható útirányt gondolták valamelyest ismertnek a sok ismeretlen közül, vagy mert majd száz év előtt ebből az irányból érkezett alapító ősök emlékezete éledt újjá keserves vándorlásukban, vagy mert az akkorra már pátriárkává öregedett Szalai Józsefnek ez az útvonal volt természetes. Nem nagyon van ugyanis egyéb észszerűnek tűnő magyarázat arra, hogy hol a halálos fenyegetésekkel sarcoló Tito-partizánok, hol a magyarfaló usztasa szabadcsapatok zaklatásai elől a sok lehetséges irány közül miért pont e felé az ismeretlen felé indultak el, hogy aztán rövidesen a háború legborzalmasabb poklába csöppenjenek, ami elől éppenséggel menekülni szerettek volna… … …

Köszönetnyilvánítás

Egy ilyen hosszú, több generáció életét érintő könyv írása során sok és nagyon különböző formában megnyilvánuló segítségre volt szükségem. Szlánavoda első említését valóban Veres Benő komlósdi református lelkész missziós útjáról beszámoló Ujabb értesitő szózat a slavoniai ev. ref. missio ügyében című írásában találtam (Protestáns Iskolai Lapok, 1867. 2. szám). A könyv sokféle irodalmi és történeti szövegből merített, ráadásul jelöletlenül felhasznált szövegrészeket tartalmaz többek között Asbóth János 1887-es Bosznia és a Hercegovina című könyvéből, valamint A bosnyák bogumilek az Árpádok és Anjouk korában (Budapesti Szemle, 1885) című tanulmányából. Nagy haszonnal forgattam Mikóczi Alajos–Solymosi László Nagybajom története (Kaposvár, 1979), valamint Pap Mária A nagybajomi zsidóság története (kézirat, 2009) című munkáját. A bogumilizmussal kapcsolatban sokat tanultam Nagy Ilona A föld teremtésének mondája és a Tiberiás-tengerről szóló apokrif című 2004-es tanulmányából, valamint Strausz Adolf Világteremtési mondák a bolgár néphagyományban című értekezéséből (Ethnographia, VII. évf. 196–218). A népi méhészettel kapcsolatban fontos forrásom volt H. Kerecsényi Edit A népi méhészkedés története, formái és gyakorlata Nagykanizsa környékén (Néprajzi Közlemények, 13. évf., 3–4. szám, Budapest, 1969) című munkája.

Köszönet Stemler Miklósnak (nagyapám testi-lelki barátjának unokájáról van szó, mert ennyire kicsi a világ), aki fölkutatott két, még Szlánavodán született kortanút: Nyírő Ferencné, szül. Bíber Annát és Kőnig Józsefet, akik majd kétórás beszámolóval járultak hozzá ehhez a könyvhöz, köszönet illeti őket emlékeik felidézéséért. Köszönet apámnak és nagybátyáimnak, akik néha ugyan gyanakodva, de készségesen meséltek szüleikről, végső soron a saját életükről, bár nem tudhatták, mit fogok kihozni az emlékeikből. Csak remélni merem, hogy nem bánták meg, még akkor sem, ha valójában nem az ő anyjuknak, hanem az én nagyanyámnak próbáltam valamiféle emléket állítani, még ha történetesen egyazon személyről van is szó.

Köszönet barátaimnak, akik elolvasták az alakuló kéziratot, és megkritizálták, így Horváth Jánosnak, Onder Csabának, Böhm Gábornak és Zákány Tóth Péternek. Sokat tanultam kritikájukból. Köszönet Kovács Zsoltnak a méhészettel kapcsolatos szaktanácsokért és Radics Melindának a horvát szövegrészek lektorálásáért.

És végül, de nem utolsósorban köszönet illeti feleségemet, Iglicz Ágnest, akinek a kritikája miatt többször is kénytelen voltam radikálisan átírni majdnem az egész könyvet.

Egyes fejezetek írása közben a Visegrad Fund rezidenciaprogramjával Prágában voltam 2021 nyarán, illetve 2022 júliusában a PKÜ Magyar Írórezidencia Programjának keretében Kapolcson dolgoztam a regény befejezésén.

A könyv megírása idején a szerző a Visegrad Fund és a Petőfi Kulturális Ügynökség Magyar Írórezidencia Program ösztöndíjasa volt.

Tartalom

Előhang
Szörtyzörejek

1.
A kút

2.
Rigor mortis

3.
Hét férfi

4.
Ölében a napot

5.
Árnyak

6.
Hűtlenségek

7.
Mások múltja

8.
Talált levél

9.
Szent együgyűség

10.
A hitehagyott

11.
A Takács gyerek beszámol nagy útjáról

12.
Örökség

13.
Sárdi Pista méhei

14.
Lányok

15.
Hazatérés

16.
A menekülés

17.
Anica

Utóhang
Végleges változat

Köszönetnyilvánítás

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Szegő János
Kézirat-előkészítő Balogh Emerencia
Korrektor Schmal Alexandra
Borító Árvai Judit
Műszaki vezető Takács Klári
Művészeti vezető Pintér József

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2023
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 144 310 3

Felhasznált betűtípusok:
Noto Serif – SIL OFL