Igali Anikó

ERESSZ KÖZEL

– One night only? Maga most szórakozik velem?!

A nyári szellő úgy rebbenti meg a reluxát, akár a zongorán végigfuttatott könnyed akkord, miközben Áron tekintete komótosan végig kúszik a nő hanyagul keresztbe vetett, csokoládébarnára sült combján.

– Amúgy meg nagyon jól néz ki ez a betűtípus. Karcsú, légies, mint a vászon, amire pingálták. Telitalálat!

– Örülök, hogy tetszik – mosolyog megfejthetetlenül a fekete szépség, és beletúr tarkónál felnyírt, vagány, tüsi hajába.

A férfi most látja, hogy a pisze orra mellett a nyelvét is átfúratta.

– Még nem csókolóztam olyan nővel, akinek piercing volt a nyelvében.

– Hát akkor nem tudja, hogy mit hagyott ki, kedves Áron – kacag föl a nő, és megpördül a forgószékben. Most a bal combját fordítja feléje. No women, no cry - hirdeti a bal comb. – Képzelje, én már csókolóztam nyelv piercinges nővel. Csak ajánlani tudom. Egyszer ki kell próbálnia.

– Megnyugtatom, nem fogom kihagyni. Mondja csak, hány egynyári slágert tetováltatott még magára?

– Szívesen elmesélném, de félő, hogy felizgatná magát vele. Na jó, annyit elárulok, hogy egy nagyon-nagyon intim helyen az áll, hogy One day baby will be old.

– Megáll az eszem! – kap a fejéhez Áron. – Ne mondjon semmit, sejtem már, hogy mi lesz a terápia lényege! Ön provokál, nekem meg muszáj lesz állnom a sarat!

– Hatalmas tévedésben van, de ha így jobban esik, nyugodtan gondolja ezt. Egyébként, azt hiszem, elég egyértelmű, hogy nem a farkakra bukok!

– Soha ne mondd, hogy soha! Ezt még fel kéne varratnia valahová kedves doktornő!

– Anett, kedves Áron. Ahogy megegyeztünk. Nem szeretem a doktornőzést. Csak egyenrangú partnerként tudok magán segíteni.

– Rendben, Anett. Akkor kezdhetünk végre? Elnyújtózhatok a kanapéján?

– Ahogy jól esik. Ha megtalálta a megfelelő pózt, már dalolhat is!

– Bírom a stílusát! Nem gondoltam volna, hogy valaha még hálálkodni fogok a barom agyturkásznak, aki a lányomat Grönlandra hurcolta, de azt hiszem, magácskát mégis megköszönöm neki!

– Bulcsú nagyon kedves kuncsaft volt, ön pedig igazi úriember, Áron! Az a sármőr nem is említette, hogy az ön lányával jár.

– Sármőr? Ezt most jól hallottam?! Ugyanarról a puhatestűről beszélünk? A hájpacni pszichopatáról?!

– Kedves Áron kezdhetnénk végre? Tudja, jár az óra, jár és az egy órácska hamar elrepül!

– Hú, most dejavou érzésem van! Eddig egyetlen nő aggódott csak így az anyagi helyzetem miatt!

– Egy másik pszichiáter?

– Végső soron rokon szakma. Egy szextelefonos.

– Nem semmi csajszi lehetett. Na és hatással volt magára?

– Túlontúl is. Miatta vagyok itt.

1.

– Aranyoskám, higgye el, gyorsabban telne az idő, és az egész sokkal könnyebb lenne, ha néha beszélgetnénk egy kicsinykét.

– Hagyjon békén! Csevegjen mással kicsinykét!

– De hát drágám, én annyira sajnálom magát! Nem bírom elnézni, ahogy ilyen magányosan, szomorúan üldögél. Ilyen fiatal, csinos lány. Kedveském, hadd segítsek magának!

– Én nem vagyok magányos! Ahogy vége a kezelésnek, már jön is értem a barátom!

– Drágám, ne haragudjon meg rám, de szerintem néha bekísérhetné magácskát, egy kis erőt adna önnek. Olyan elveszettnek tűnik, édesem. De hát én pont azért vagyok itt, hogy ne érezze úgy, hogy …

– Tudom én, hogy maga miért van itt. Azért, hogy kiélvezze, mások mennyit szenvednek. Szégyellje magát! Maga, maga vén szatyor!

– Te direkt vásárolsz egyre vacakabb autót?

– Hu, de harapós vagy ma! Mint tudod, a múltban, ami pontosan ennek a romhalmaznak a megvásárlásához vezetett, hát nem minden alakult úgy, ahogy terveztem.

Rózsasándor jobban izzad, mint én. Konkrétan csurog róla a veríték. Vezetési technikája mit semmit változott; az utolsó pillanatban fékez, többen rá is dudálnak, és úgy rángatja a kuplungot, mintha az a legádázabb ellensége lenne.

– Egyébként is húzós napom volt, úgyhogy kérlek szépen Emma, ne szekálj már te is!

– Dehogyis szekállak! Köszönöm szépen, hogy fuvarozgatsz! Gondolom, akadna ezeregy fontosabb dolgod. Egyszóval hálás vagyok, mondd meg Reninek is!

– Jó, átadom, de ezt nem a Reni miatt csinálom. Ha nem a húgoddal járnék, neked akkor is segítenék, értve vagyok?!

– Értve vagy – mormogom, és gondolatban vállon veregetem magam, hogy annak idején kipenderítettem az életemből az én Rózsasándoromat. Az már persze negatív hozadéka a történetnek, hogy összejött a húgommal. A fene se gondolta volna, hogy egymás mellett kötnek ki. Szegény Reni! Igazán megérdemelt volna valami normálisabb fickót. Legalább egy fokkal normálisabbat.

– Nagyon fájt? – jut eszébe hirtelen.

– A sugár? Ugyan már! Egy kicsit hosszadalmas, amíg beállítják, hogy pontosan hová lökjék a dózist, de aztán már …, pár másodperc az egész, rutin eljárás – legyintek, és majdnem elsírom magam kínomban. Hogy bírtam ki én egyetlen napot is ezzel az érzéketlen, önző kreténnel?!

– Ne nézz bunkónak, oké?! Csak azért kérdezem, mert fogalmam sincs, hogy most mi van. Én úgy tudtam, hogy kábé fél éve volt a sugár, aztán műtét. Nem értem ezt az egészet!

– Jaj, Sanya, az előbb balra kellett volna fordulnunk! Amúgy meg először azért volt sugár, hogy kisebb legyen a tumor, és hozzá férjenek, amikor kisebb lett, akkor jöhetett a műtét, és most megint szükség van a sugárra, de lehetséges, hogy még a kemora is. De akárhogy is lesz, ez utóbbit mindenképpen kihagyom!

– Ó, a fenébe, igazán sajnálom! Nem akartalak felidegesíteni, csak hát én még plusz ezt is már egyszerűen nem bírom nyomon követni! Látod, ilyen az életem még most is! Zaklatott! Pedig Reni annyira más…, jaj ne haragudj, nem azért.

– Nem tesz semmit. Örülök, hogy jól érzitek magatokat egymással – mosolygok, és eldöntöm magamban, hogy akármennyire is izzadok, meg kóválygok a sugárkezelés után, ez az utolsó alkalom, hogy igénybe veszem ezt az ingyen fuvart. Még ha egy kicsit normálisabb lenne ez a nem normális, akkor is ciki feltartani valakit a hét öt napján, hétfőtől péntekig.

Éles kanyarral váltunk és két perc múlva már satufékezünk is az erősen amortizálódott tízemeletes előtt.

– Tényleg ne haragudj Emma, de sík ideg vagyok! Jó a lift vagy esetleg fölsegítselek a lakásba? – próbál empatikusnak tűnni Rózsasándor, és lopva az órájára sandít.

– A lift remek állapotban van, nyugodj meg. Még egyszer köszönöm a fuvart!

Rózsasándor izzó négykerékkel menekül, én pedig remegő lábakkal közelítem meg a lépcsőházat és a koszlott lifthez botorkálok. Az ajtó kinyitása heroikus küzdelem. Arra gondolok, hogy vajon hol lehetnek még ilyen mechanikusan nyitható vackok. Megnyomom a hármast. Meg se moccan. Türelmesen várok valami földöntúli segítségre, ami fölvonszol az emeletemre. Továbbra sem történik semmi, de úgy érzem, az a pár perc, amit a büdös lift koszlott falának dőlve tölthettem, elég erőt adott ahhoz, hogy megkezdjem az expedíciót a bérleményemhez. Remegő léptekkel megindulok fölfelé. Úgy érzem, hogy a testem egy irányíthatatlan, kocsonyás anyag, a lépcsőfokok pedig ragadós szurokkal vannak felkenve, de én akár a rendíthetetlen ólomkatona, vagy mint a szerelméért a szárazföldön a kínok kínjait is elviselő sellő lány, tántoríthatatlanul vánszorgok. A második emeleti lépcsőfordulónál tartok, és virtuálisan már ki is tüntetem magam egy túlélőknek járó gipsz plakettel a csodás teljesítményemért, amikor valami láthatatlan erő a könyökömnél fogva vissza ránt és olyan vehemenciával hajít a mélybe, akár a rongybabát egy jóllakott óvodás. Eszelős fejgörcs és hosszú percek múltán a láthatatlan erő elmosódott testet ölt egy torzonborz, magas és eszelős vigyorú férfi képében.

2.

– Apádat tényleg kirúgták a rendőrségtől?

– Már mondtam, hogy egy szupermarketben dolgozik biztonsági őrként.

– Na és hogy viseli?

– Most tényleg apámról akarsz csevegni? Ne csináld már, még azt se egyeztettük, hogy pontosan hol találkozunk!

– Dehogynem. Ne izgulj! Csak az a lényeg, azt intézd el, hogy ne vigyenek ki a reptérre! Taxit kell hívnod, oké?! Aztán persze nem a reptér felé kéred a fuvart. Ott várok rád a hídnál. Egy fehér Mercedessel. Természetesen „A” osztály.

– Huh, de izgulok! És Marci bácsinak mit mondok majd, ha felhívná az ügynökséget, és elmondják neki, hogy meg se érkeztem?

– Ne idegeskedj már emiatt! Azt mondod majd, hogy nem biztosítottak kellő feltételeket, bunkó volt a fotós, a szállás egy putri, a többi csajról meg lerítt, hogy nem modellek, hanem prostik!

– És szerinted ezt beveszi a Marci bácsi?

– Ő biztosan, de az apád már kevésbé. Szerelmem, épp ezért kérdeztem rá apádra. Ha esetleg visszavennék zsarunak…

– Akkor mi lenne?

– Az lenne, hogy utána nézne az ügynökségnek, mi meg lebuknánk. Pontosan az lenne. Oda lenne a mi kis romantikus kiruccanásunk!

– Jaj, azt nagyon nem szeretném! Már annyira kell, hogy találkozzak veled! Apámmal meg az a helyzet, hogy még egy varázsló sem tudná vissza repíteni a rendőrségre. Még a főnökét is kirúgták. Annyira szemetek voltak vele, hogy el sem tudom mondani! Úgy sajnáltam!

– Jól van Lilikém, ne sírj! Apád erős férfi és jó zsaru, csak idő kérdése és…

– Mondom, hogy soha nem kerül vissza! Még magánnyomozó se lehet, azt is megakadályozta az a valamilyen Ottó, az a nagyon gazdag, befolyásos akárki. Persze apám megfogadta, hogy ha addig él is, megtalálja a bizonyítékokat, hogy börtönbe zárathassa azt a gonosz embert, hogy aztán ott rohadjon rá a bilincs arra a gyilkosra!

– Lilikém, nyugodj meg! Apád szerintem is be fogja bizonyítani a saját igazát. Most csak kettőnkre koncentrálj, kérlek! Nehogy Marci bácsival vagy anyukáddal vitesd ki magad a reptérre! Valahogy érd el, hogy kirepülhess a kalitkából!

3.

Megfejthetetlen, hogy Gergő min felejtette rajt a tekintetét. Látszólag semmi különös nincs a lakóotthon hetvenes évek hangulatát felvonultató bútorzatán és az egyetlen növényen, egy sorvadozó filodendronon kívül, ami az alacsony belmagasság miatt kínjában kocka alakúra rokkant, a fiú mégis göndör szőkeségének és acélkék tekintetének méltóságával olyan figyelemmel ül az ormótlan fotelben, mint egy múlt századból ott felejtett cári trónörökös. Mióta idejött érte, talán kétszer nézett rá, futólag. Persze akkor sem a szemébe, hanem pontosan úgy, ahogy szokott: a háta mögé nézve, mintha az auráját fürkészné. De már az is haladás, hogy hagyja magát megölelni. Igaz, úgy, mint egy darab fa, egyszerűen csak hagyja, hogy átkarolja, de legalább már nem löki el magától. Ez hatalmas előrelépésnek számít. A férfi teljesen biztos abban, hogy ez Erikának köszönhető. Annak az ápolónak, akit valami mondvacsinált okból kirúgtak az intézetből. Mondjuk ezen ő már nem csodálkozott, sőt, furcsállotta volna, ha egy lelkiismeretes szakembert megbecsülnek.

– Pontosan hány papírt kell még aláírnom? Tudja, hölgyem, az időm véges, és talán magának nem kell ecsetelnem, hogy az autisták sem a türelmükről híresek!

– Nekem aztán nem kell őket bemutatni, már bocsánat! Egyébként meg, ha nem ilyen hirtelen áll elő azzal, hogy elviszi innen a Gergőt, akkor talán előzetesen előkészíthettem volna a papírokat – selypíti a duci, rendetlen frizurájú hölgy. – Ha eddig megfelelőnek találta az intézményünket, akkor nem értem, most mi történhetett, hogy ilyen hirtelen elviszi innen a fiút. Egyáltalán tudja maga, hogy mit vesz a nyakába?!

– Hogy merészel ilyen hangnemben beszélni velem?! Semmi köze hozzá, miért viszem el innen a fiam! De tudja mit? Legyen mindig éber, plusz ne játsszon a tűzzel, és kísérje csak figyelemmel a híradókat, akkor majd megtudja!

A nő nem reagál, elég őrületet hallott már mióta itt dolgozik. Nem történhet olyan, amin fennakad vagy meglepődne. Elszántan töltögeti az adatlapokat, és nyújtja a férfinak aláírásra. Végül is a főnöknő parancsba adta, hogy mindenben rendelkezésére kell állnia az úrnak. Nem értette és nem is érdekelte, hogy miért történik ez az egész.

És ez ennyiben maradt másnap, meg harmadnap is, mivel Sisak Gizella, az Óvó Kar Autista Lakóotthon alkalmazottja Bodor Gergő gondozott távozását követő héten egy közúti balesetben életét vesztette. A helyi újság szerint a gyalogos figyelmetlensége miatt történt a gázolás.

Pár nap múlva a szeretőjének, Balogh Gábornak a halálhíre már egyetlen flekkre sem izgatta a helyi médiumot. Gábor szintén a lakóotthon egyik dolgozója; túlsúlyos, izgága, a szívével gyakran betegeskedő, magának való, népszerűtlen ápoló. Korai és váratlan távozásán nem lepődött meg és nem is rendült meg senki.

4.

A hangszórókból a Szép nyári nap szól, ami a légkondicionált áruházból nézve valóban szép. Kinn kész apokalipszis van, negyven fok, kimerevített letargia a létezés. Látnivaló szempontjából persze már közel sem pokoli, sokkal inkább édeni állapotok uralkodnak. Még sohasem látott ennyire falatnyi rövidnadrágot, szoknyácskát, a dekoltálás minimalizmusáról már nem is beszélve. Bár az is igaz, hogy egy idő után a legnagyobb meglepetésére, beleunt az egészbe. Beleunt a tökéletes, meg a tökéletlen nők testébe is - így teljesen demokratikusan. Nem tudja már, hogy ki tudná meghatni, illetve nagyon is tisztában van vele, hogy kinek vannak ilyen képességei. Már megint elgondolkodott, és az a piperkőc Krisztián rajta is kapta. Az idézőjeles főnöke, egy huszonéves hülye gyerek. Az órájára mutat, utána meg mint valami edző, aki taktikai tanácsokat osztogat, fölvillantja férfiatlanul vékony csuklóját, melyen első látásra legalább félmillát érő óra mutatja, hogy hány fölösleges kibaszott percet kell még itt elszenvednie ebben a földi pokolban, és kört formázva jelzi, hogy sétáljon már egyet körbe az áruházban. Elég fura, mert minden részlegen külön ember van. Még csajok is, sajnos egyik sem az esete, de sebaj. Jól van baromkám, jár a baba, jár – mormogja, ahogy rávicsorít a melírozott sérójú majomra. Közben véget ér a Szép nyári nap, és Tom Jones rázendít a Sexbomb-ra. Áron a zene ütemére lépked át a zöldséges részleghez. Paradicsomot szagolgató öregúr és kígyóuborkát mustráló szőkeség mellett megy el. Nem bírja ki, hogy ez utóbbit ne szemrevételezze hathatósan, bár semmi értelme. A nő az uborkával a kezében tétován feléje fordul, és visszamosolyog rá. Sajnálom bébi, ez most nem megy – sóhajtja Áron, és az illatszer osztály felé veszi az irányt. Ez a kedvenc helye ebben a kócerájban, mert szinte csak nők ácsorognak itt hosszú percekig. Van egy tinilány, akinek hetente más a hajszíne, és a jövő heti stílusát az itteni hajfesték kínálat előtt szokta kitalálni. Akikre itt figyelni kell, azok a parfüm szagolgatók. Döbbenet, mi értéket képesek megfújni. Persze ő a csinosakat hagyja, hadd vigyék a szajrét, csak a rusnyábbakat kapja el. Mondjuk ez sem általánosítható ennyire, mert a múlt hónapban egy ápolatlan, lompos nőszemélynek elnézte a sampon és parfüm tolvajlást is. Ráfértek szegényre azok a cuccok.

Jelenleg itt is totális nihil, vihogó kislányokon és agyonhajszolt anyákon kívül senki. Tényleg, Lizának szüksége lenne valami hajfestékre. Az istenért nem jut eszébe annak a cuccnak a fantázianeve. Hívhatja fel azt az elmebeteg tyúkot!

Szárnyaszegetten battyog tovább a száraztészták, meg a marhapörkölt konzervek társaságába. Itt csak egyetlen fazon álldogál és nézelődik, aztán egy elefánt porcelánbolti finommotorikájával próbál egy bádogdobozba beforrasztott pacalpörköltet a nadrágja zsebébe erőszakolni.

– Sajnálom öregem, de velem kell jönnöd - szólít föl higgadtan Áron. Ez a hangsúlytalan, mondhatni unott hanglejtés megnyugtatólag szokott hatni a rajtakapott tolvajokra. Elviszi hátra, ahol megmutatják neki a felvételt a balfasz próbálkozásáról, elbeszélgetnek vele, megnézik, esetleg van-e még nála valami. Ezzel a szerencsétlennel legalább le tudja a napot, aztán mára szabadulhat is.

A férfi lassan feléje fordul.

Ezt nem hiszem el – suttogja Áron, és lehajtott fejjel próbál tudomást nem venni arról, ami igencsak valóságos és szembetűnő.

– Hát ilyen nincs, és tessék, mégis! Pont a minap sztorizgattam rólad! Hé haver, gyere már vissza, ne hülyéskedj! Hát én vagyok az, a Dezső!

– Azt látom öregem – morogja Áron. – Lépj le szép nyugodtan, a zsebedben azzal az ízével, és többet ebbe a hodályba be ne tedd a lábad!

Elfordul a férfitól, és nyugodtan sétál tovább.

– Most komolyan nem ismersz meg?!

– Kopj már le, te szerencsétlen barom! – sziszegi Áron, és egy kicsit megszaporázza a lépteit, de a férfi nem adja fel, megy utána. – Takarodj már innen, vagy én magam hajítalak ki!

– Nem hiszem el, hogy nem ismersz meg! Hát a sorstársad vagyok! A szexfüggő anonim csoportból a Dezső!

Hirtelen minden szempár rájuk szegeződik, külön cirkusz lesznek a cirkuszban. Dezső tovább cifrázza.

– Á, értem már! Szándékosan nem akarsz megismerni! Persze jó helyed lehet itt, én is bírtam az ilyen melót! De hogy egy régi harcos társat így semmibe venni! Ez azért kimondom: gerinctelenség a velejéig – köp egyet a jégsaláta halomba a férfi. – Emlékszem, te folyton kurváztál, meg azokon a drága szextelefon vonalakon lógtál! Olyan különcnek tűntél, de én akkor is megéreztem a militáns kisugárzásod! Még mondtam is!

Áron lelassít, aztán megáll. Már egészen közelről érzi Dezső nem túl kellemes kipárolgásait; nem másnaposság, hanem soknaposság, sőt hetesség, borgőzös, állott, dohos pinceszag, a rothadás bűze.

– Mi történt veled, te szerencsétlen? – kérdi tőle, de nem vár választ, hanem megragadja a karját, hátracsavarja, és mint egy bűzölgő élő pajzsot, maga előtt tolva taszigálja az egyik személyzetis kijáró felé. Útközben összetalálkoznak piperkőc Krisztiánnal, aki felhúzott orral, undorodva fordítja el a fejét.

– Micsoda mocskos gazember vagy te, he?! Nem vállalod föl a múltad, a régi bajtársadat?! Undorító féreg!– rúgkapál Dezső. Áron érzi, hogy a közel egy éves utolsó találkozásuk óta a férfi pehely súlyúra fogyott. Erőtlen, bármit megtehetne vele, olyan akár egy magatehetetlen marionett bábu.

– Utoljára mondom, hogy fogd be, és takarodj a babkonzerveddel együtt! Ha még egyszer itt meglátlak…

– Akkor mi lesz? Még meg is ütsz?! Gratulálok! Egy agresszív állat lettél! Hát az még a szexfüggőségnél is gusztustalanabb! Hogyan süllyedhettél ilyen mélyre?!

– Dezsőkém, jegyezd meg: mindig van lejjebb!

– Csalódtam benned R. úr! Mélyen csalódtam benned! – vallja meg akadozó nyelvvel és bánatos képpel Dezső, ahogy föladja, és lassan tántorogva elhalad.

Áron nyomban sarkon fordul, vissza a klimatizált kartondobozok és az előre tempírozott dátumra érlelt déligyümölcsök világába.

– Sikerült haza zavarnod a barátodat? – kérdi pikírtan Krisztián.

– Persze. Muszáj volt mennie, mert ma ő a soros a főzésben – közli fa arccal Áron.

– Azért a kezed mindenképpen mosd meg, mielőtt visszamész a vevők közé!

5.

Most már tényleg elhiszem, lehet igazság abban a városi legendában, hogy a törpék utálják a normális testméretű embereket. Erre én vagyok a legjobb példa, hiszen mióta ezzel a nyavalyával szenvedek, határozottan irritálnak az idézőjeles „normálisok”, jobban mondva az egészségesek. Azok, akik pirospozsgásak, magasak és karcsúak, meg tízcentis sarkakon tipegnek, pont, mint egykoron jómagam. Banális és nevetséges, de körülbelül minden második nap, na jó, kábé minden nap felüvölt bennem a kérdés, hogy: miért pont én?! Miért pont velem kellett ennek a szarságnak megtörténnie? Talán ez az egész valami karmikus elégtétel egy szemétségemért? Melyik átkozott életemben hibáztam annyira durván, hogy így fizetek érte? Miért pont én szenvedek nap mint nap a sugárral és még ki tudja, hogy mivel fogok szenvedni és legfőképp miért? Mert mi van, ha az egésznek egy fikarsznyi értelme sincsen? Ha az egésznek csak annyi az értelme, hogy mondjuk két héttel tovább húzom annál, mint ameddig a kezelések nélkül húznám?

Fáj, de ha igazán őszinte szeretnék lenni legalább önmagammal, akkor kétszemközt bevallhatom, hogy nincs senki, aki szomorúságot érezne, ha már nem lennék. Persze van egy anyám, aki valahol egy dél-amerikai esőerdő mélyén vagy valami indiai faluban várja a csodákat valami szent embertől. Szegény apám el van foglalva a növényeivel, meg talán kínjában barátkozni próbál idegen nőkkel. Egyszóval a drága szüleim el vannak foglalva. Egyedül talán Reni, a húgom hiányolna, bár Rózsasándor megvigasztalná, hogy a fene egye meg! Tragikomikus az egész. Nyomorúságos, hogy a barátaim, vagy legalábbis azok, akiket annak hittem, egyszerűen kámforrá váltak. Nem keresnek, nem hívnak – pedig a telefonszámom nem változott. Egyszerűen leírtak. Végülis minek ápolják velem a látszólagos barátságukat? Ilyen rövid időre? Fölösleges. Talán igazuk is van. Elgondolkodom, hogy ha egy barátomról kiderülne, hogy halálos beteg, keresném-e vele a kapcsolatot. Arra a megállapításra jutok, hogy határozottan nem. Tulajdonképpen ugyanolyan vagyok, mint ők.

Átfut az agyamon, hogy írok egy kör e-mailt, hogy mindenki nyugodjon meg, spongyát rá, hogy nem keresnek – mindenkinek megbocsájtok. Az érintettek hatalmas szerencséjére a hűtőben sorakozó körte cider alakulat tompítja a magány okozta fájdalmat, így végül nem röhögtetem ki magam az arra sem érdemesek előtt.

6.

– Hát ez lenne az! – tárja szét a karját a férfi áhítattal teli arccal az erdő közepén. Lili úgy érzi, mindenképpen átszellemültnek, elkötelezettnek kell látszania, mert egyszerűen nem teheti meg, hogy letörje a másik lelkesedését, hisz az most kész szentségtörés lenne.

– Szuper! Nem számítottam rá, hogy ilyen romantikus, elhagyatott helyre hozol! A férfi elmosolyodik, és mint egy gyermekét féltő, óvó apa, magához vonja a lányt, és egy csókot nyom a feje búbjára.

Lilit megnyugtatja ez a gesztus. Szüksége is volt már rá, mert a férfi egészen más volt, mint amilyennek a videochateken látta. Amíg csak online beszélgettek, jókedvű, udvarias, figyelmes férfinak gondolta. Élőben valami idegen, félelmetes vibrálást árasztott magából. Egyfajta megfejthetetlen erőt sugárzott, amitől Lili megijedt. Nem is volt olyan közvetlen vele. Azokra a modellügynökökre emlékeztette, akikről már messziről bűzlött, hogy csak a pénzt látják a lányokban. Zoltánon is pont ezt érezte, hogy úgy szemléli őt, mint valamiféle hasznot hajtó, értékes állatot. De Lili most megnyugodott. Átkarolja a férfit, magába szippantja az illatát. Jó hozzá bújni, pont olyan magas és jóképű, mint az a brazil modell, akivel Pesten fotózták valami soha nem hallott farmer márka promóján.

– Kérlek, lassan, nagyon lassan fordulj meg! – utasítja a férfi, miközben befogja Lili szemét.

– Micsoda?

– Meglepetés, te kis édes! Csukd be a szemed, na, gyerünk!

Lili kelletlenül engedelmeskedik.

– Hát, ez az én kis univerzumom. Légy üdvözölve a Teljes Kiteljesedésben!

Ahogy Lili felpillant, egy kis faházat lát, verandával, cuki, piros lábasokban lustálkodó piros muskátlikkal. A muskátlik mögött három hatalmas szemű, és mosolyú, hosszú hajú nő. Az egyik szőke, a másik barna, a harmadik fekete. Mindegyik nagy virágmintás, színes, földig érő ruhában van. Olyanok, mintha Woodstockból rekedtek volna itt, az erdő közepén.

– Micsoda? – hebegi Lili.

– A Teljes Kiteljesedés. A mi saját kis bolygónk ebben az elembertelenedett világban, ahol mindenki a másik farkasa – mondja a fekete.

– Ahol semmi sem szab gátat a szabad rablásnak – csatlakozik be a szöszi.

– Ahol nincs erkölcsi tartás – csiripeli a barna.

7.

Már egy hete együtt élnek, de a helyzet semmit sem változott. A fiú egész álló nap a tévét bámulja, meg újságokat lapozgat. Először lapozgatja őket, aztán apró csíkokra tépi. Érthetetlen, hogyan sikerül olyan katonásan egyforma, egyenes csíkokban megsemmisítenie a napi sajtót. Ő ugyanúgy jön, megy. El az irodába, aztán egy nőhöz, színházba, boltba, kurvához, buliba, megbeszélésre az üzletfelekhez, aztán könyvelőhöz és még több kurvához. Ha távol van, a szomszéd néni jön vigyázni a Gergőre. Az öreglány persze inkább sorozatokat néz, meg alszik, de a fiú annyira nem viseli, hogy ki se jön a szobájából. Ő pedig nyugodt lehet, hogy ezalatt az idő alatt nem lép meg vagy nem csinál valami abnormális baromságot. Nehéz hozzászokni, hogy ilyen a fia. Fájdalmas és ő nem bírja megszokni ezt az érdektelenséget. Nap, mint nap végignézni az ott vagyok, ahová tesznek – létezést. A legszívesebben erősen megrázná és felpofozná, hogy térjen már magához! Megérné, hiszen olyan könnyű, kibélelt jövő várna rá! Az anyagiakon túl a kölyök olyan jóképű, hogy azt a keveset, amiért kvázi meg kéne dolgozni, hát neki még azért sem kéne kepesztetnie. Egyszerűen mindent tálcán kínálna elé az élet. Ehelyett! Csak úgy van, létezik, idő és határok nélkül, örök csöndbe burkolózva, soha, véletlenül se a szemébe nézve, vagy akár egy villanásnyit rá pillantva. Simán el tudná hitetni bárkivel, hogy a másik ember tulajdonképpen nem is létezik.

Kimegy a konyhába, hogy elkészítse azon kevés étkek egyikét, amit a srác hajlandó megenni: a sült krumplit. Ezen kívül még a műanyag porleveseket kedveli, azokból is bevásárolt több kilóra valót. Erika a lelkére kötötte, hogy bár azokat szereti a legjobban, amikben cukorborsó is van, a borsószemeket szigorúan ki kell szedni a levesporból. Iszonyú hasi görcsöket okoz a gyönyörű drágának – kötötte a lelkére a nő. A lényeg a nátrium-glutamát. Az meg így is, úgy is benne marad. Mondjuk ahhoz neki nincs türelme, hogy modern-férfi Hamupikőkeként, vagy mi a csudaként cukorborsót válogasson, de a zacskós sült krumpli még neki is menni fog.

Gergő az olaj sistergésére és szagára pár percen belül meg is jelenik a konyha ajtóban.

– Még pár perc, kisöreg. Csak várd ki!

A fiú természetesen nem válaszol, de érti, amit mond neki, mert illemtudón elmegy, behúzza maga mögött az ajtót. Ő óvatosan lépkedve, nyikorgás-mentesen utána les. Gergő az ebédlőasztalnál ül. Várja a sült krumplit.

Bodor megkönnyebbül, hogy így látja a fiát. Az elmúlt hetekben bejárta a sajtót egy eltűnt autista fiúról szóló hír, amitől ő is teljesen kétségbe esett. Az a gyerek is tizenhét éves és az anyja neveli. A srác beszél, de fölösleges tehernek érzi magát, akit senki nem szeret, ezért állandóan lelép. Nem volt előtte akadály, simán kinyitotta a lakótelepi lakás ajtaját, sőt rács hiányában még képes volt az erkélyről is leugrani. Egy vacak, magasföldszinti lakásban lakott az elkeseredett anyjával.

A facebookon keresztül megkereste a nőt, és felajánlotta neki a segítségét. A srác alapos orvosi kivizsgálást és gyógyszer javaslatot követően egy új, tökéletesen felújított lakásba térhetett haza.

A titkárára, Jámborra bízta a dolgot, aki mindent megvásárolt, amire egy autista gyereket nevelő szülőnek szüksége lehet, egyszóval mindent, ami törhetetlen és elmozdíthatatlan, és amivel időt és energiát lehet megspórolni. Mosó- és mosogatógép és mivel a gyerek számítógép őrült, a legjobb, legújabb tableten, laptopon kívül falhoz rögzített, masszív szekrénysor, törhetetlen ablakok, elmozdíthatatlan rácsok és betonbiztos, magát talán csak robbantásra megadó bejárati ajtó. Ez volt az ő ajándéka. Maga sem tudta hova tenni ezt a nagy jótéteményt. A nő hálás volt, illetve az akart lenni, és hirtelen felindulásában hülyeségeket akart csinálni, de persze nem engedte neki. Erre büszkébb volt, mint bármi másra.

8.

– Mindent hoztál, amit kértem?

– Arra a két oldalas listára gondolsz? Azt hiszem mindent hoztam – sóhajtja Áron, és szándékosan a tükörsimára suvickolt kunyhapultra hajítja mind a három nejlonszatyrot.

– Hé, hé, ezt ne csináld! Itt egy fél éves gyerek alszik, és egyébként is, a konyhapultomra ne dobáld rá az áruházból hozott cuccot! Ki tudja ki mindenki fogdozta össze! Egy kicsit sem aggódsz a lányod egészsége miatt?!

Áronnak nem esik nehezére nem reagálni. Belefáradt és egyébként sem érdekli. Tulajdonképpen soha nem is érdekelte. Ő kizárólag csak a kislánya miatt van itt. Liza szeme alatt sötét karikák és legalább tíz kilót fogyott. Kialvatlan, kifacsart és ingerült. Tudálékos és erőszakos. Nem hagyja, hogy bárki is segítsen neki. Így megy ez már pontosan fél éve, mióta Emma megszületett. Hogy ez is mennyire hülyén jött ki! Emmának hívják az ötödik lányát. A névhez Liza ragaszkodott, és ő mit tehetett volna? Mondta volna, hogy azért badarság pont ezt a nevet adni a kislánynak, mert a szextelefonos nőt, akibe belehabarodott, pont így hívják?

– Ez meg milyen banán? – förmed rá a nő.

– Banán banán – vonja meg a vállát Áron, és hogy lehűtse magát, az ajkába harap.

– Olvasd el, hogy mi van rajta! – böki az orra alá Liza.

– Ha jó látom, akkor az, hogy Kolumbiából származik – próbálja komolyra venni a figurát Áron.

– És azt látod rajta, hogy bio?

– Miért, van nem bio is, vagyis már szintetikus banán is létezik? Megáll az ember esze! Pedig mennyit álldogálok a zöldséges pultok előtt is, és hát ennyi nem ragadt rám! – kezd elborulni Áron agya. – Persze, lehet, hogy mégiscsak bio, elvégre kolumbiai. Lehet, hogy egy vékony réteg kokainpor is fedi, úgyhogy csak add vissza nekem, hátha maradt még rajta egy kis felszippantani való!

– Figyelj Áron, nem vagyok már egy cseppet sem vevő a harmadosztályú humorodra! Megmondtam, hogy Emma nem ehet akármit! Egy ekkora gyereknek, aki ráadásul koraszülött volt, tudod milyen az immunrendszere? Gyenge, kedves nyomozó. Most miért bámulsz így rám?! A lányodról, Emmáról van itt szó, kedves nyomozó!

– Már nem vagyok nyomozó, kedves Liza! Szólíts csak főnök úrnak, ahogy a tolvajok szólítanak, mikor fülön csípem őket!

– Már figyelmeztettelek, hogy ne ordítozz, mert felébreszted a gyereket!

– Még szép, hogy felébresztem, hiszen őt jöttem meglátogatni, a lányomat, kedves Liza, nem pedig veled veszekedni!

A nő sóhajt egyet.

– Menj, moss kezet! Még csak az hiányzik, hogy valami vírust behurcolj Emmácskának!

9.

Korán ér be az irodába. Még sehol senki. Legalább nyugodtan kutakodhat Áron ügyében. Otthon egészen egyszerűen lehetetlen. Laura féltékenysége már nem ismer határokat. Pedig ebben a dologban még kooperálhatna is vele. Ahogy a lányra gondol, már mosolyra is húzódik a szája. Az ő édes és okos Laurája! Ki gondolta volna, hogy ilyen párra talál? Mennyi egy ilyen történetnek a valószínűsége? Hány százalék esélye van egy olyan múlttal rendelkező nőnek, mint ő, hogy valaki feltétel nélkül elfogadja, és ennyire szeretni tudja? Hogy ilyen életet élhet? Mondhatni semmi. Persze anyagilag nem állnak valami jól, de érzi, hogy ez nem marad így sokáig. Ő is keményen dolgozik, Laura pedig olyan eszes, szorgalmas és legfőképp kitartó, ami messzire repítheti őket. Laura álma szerint egészen a napfényes Kaliforniába, ott is a Szilícium-völgyig. Jelenleg még a kapcsolatait építgeti. Nappal a helyi lapba fabrikál cikkeket falunapokról és az aszály okozta mezőgazdasági károkról, éjszaka pedig teljesen titkos életet él: programokat ír és elad. Pár hete teljesen véletlenül fültanúja volt egy telefonbeszélgetésének, ami körülbelül úgy hangzott, mintha egy kínai és egy földönkívüli tárgyalt volna egy titkos kvantumfizikai kérdéskörben. Természetesen egy szót sem értett az egészből, de nagyon imponált neki az a profizmus és titokzatosság, ami abból az eszmecseréből áradt. Kábé úgy érezte magát, mintha egy Mátrix filmbe pottyant volna. Talán Laura valami kódfejtő, vagy egy profi hacker, egy modernkori Robin Hood, aki lecsípi az arra nem érdemesektől a profitot, hogy a szegényeknek és elesetteknek adja tovább. Természetesen ez utóbbi csoportba ők is beletartoznak.

Mindegy. Még egy kis kitartás, már nem tart sokáig, és búcsút mondhatnak az itteni életüknek – bátorítja, vagy inkább győzködi magát.

Egy ujjal pötyögi be a keresőbe Áron nevét. Furcsállja, hogy a szekérvári napilap cikke az egyetlen találat. Erre a szűk szavú szösszenetre még ő is emlékezett.

„Fejek hullottak a rendőrségnél a botrányba fulladt gyilkossági ügy miatt!

Egy teljes évnyi nyomozás után pont került a szekérvári kertvárosban elkövetett gyilkossági ügy végére. F. Piroska negyvenhét éves adórevizort a saját családi házában fojtották meg. A tettes Pataki Ádám 34 éves budapesti lakos, beismerte tettét. A bíróság első fokon 15 éves fegyházbüntetést rótt ki a tettesre, aki nem fellebbezett a döntés ellen.

A nyomozati anyagok szerint a rendőrség sajnálatosan hosszú ideig tévúton járt. A gyilkossági ügy felgöngyölítésével megbízott csoport vezetője, R. Áron nyomozótiszt az ügy számos pontján szabálytalanságot követett el. Hibás, félrevezető következtetései miatt egy köztiszteletben álló, karitatív tevékenységet is folytató üzletembert kevert gyanúba.

A feltárt szabálytalanságok miatt R. Áron nyomozótiszt, valamint felettese, a Szekérvári Rendőrkapitányság vezetője, K. Lajos felmentéssel távoztak a rendvédelmi szerv állományából.„

A kereső következő találata egy tizenöt évvel ezelőtti cikk arról, hogy Révy Áron egy országos teniszverseny senior kategóriájában vegyespárosban döntőt nyert.

Anett elmosolyodik. Ez is annyira jellemző Áronra. Miben másban nyert volna, ha nem vegyespárosban?

10.

A faház nagyjából nyolcvan négyzetméteres és olyan puritán a berendezése, mintha amishok tanyája lenne.

A férfi először a konyhát mutatja meg, ahol régi gáztűzhely és egy parányi, zúgó hűtő képviseli a civilizációt. A helyiség egyik sarkában ezeréves, kismustrált, hosszú fa asztal, hasonló korú és állapotú székekkel.

– És itt a szobád! – vezeti Lilit egy művirágokkal, gyertyákkal és a falra szigetelőszalaggal felragasztott, Coelho-i szintű idézetekkel kitapétázott szobába.

– Az én szobám? – kérdi Lili hitetlenkedve. – Én nem értem ezt az egészet. Azt hittem, csak ketten leszünk. És minek ez a négy ágy?

– A kérdésfelvetés teljesen jogos. Az első két hétben a lányokkal együtt alszol. Ez nálunk a bevett gyakorlat, és nagyon jól működik, majd meglátod. Át tudjátok beszélni, hogy ki miért jött ide, mi a célja, hová akar elérni, ésatöbbi. Aztán mindannyian összeülünk, kielemezzük, hogy hol tartasz az úton, és ha már tisztában vagy a feladataiddal, és nagyjából körvonalazódott, hogy miért is vagyunk itt, akkor természetesen te is kapsz egy külön fülkét, ahol meditálhatsz, és ha szeretnéd, beszerzek neked egy olyan régi magnót is, mint amilyen az én tinédzser koromban volt, és zenét is hallgathatsz. Természetesen nem úgy, hogy a többieket zavarod. Ez nálunk alap. Nem zavarjuk egymást. Az elején még könnyen le lehet térni az útról az ilyen primitív dolgokkal.

A férfi színpadiasan fölemeli a karját, és csettint egyet a levegőbe, mire akár a mesében, egy szempillantás alatt megjelenik a három nő.

– A tiétek – kiáltja úgy, mintha egy darab friss húst dobna az ordasoknak.

11.

– És hogy van a kislánya?

– Emmára gondol?

– Tudom, hogy magának összesen öt lánya van, de én kivételesen a kiskorúra gondolok.

– Két kiskorú lányom van. A nagyobbik Lili tizenhét éves és már kész felnőtt, modellként dolgozik, de gondolom, kedves Anett ön a kisbabára, vagyis Emmára gondol. Köszönöm, jól van, az anyja viszont kevésbé. Eddig sem volt az a kiegyensúlyozott fajta, de mióta a gyerek megszületett, a maradék esze is elment. Egyfolytában vizet forral, fertőtlenít és kiirtja a környék macskáit. Azt hiszem, végképp megkattant.

– Az első gyerek miatt van – legyint Anett. – A nők már csak ilyenek.

– Kegyed nem vágyik gyerekre?

– Ezt majd a terápiáján kívül megbeszélhetjük, ha annyira kíváncsi rá, kedves Áron. Most inkább fókuszáljunk a fő problémánkra. Tehát, hogyan lehetséges, hogy mindenki mással működik a dolog, csak az Emmával nem?

– Fogalmam sincs és lehet, hogy ez az egész csak az én kitalációm, és menne vele, csak hát…

– Tehát még meg se próbálta?! Az egész csak feltételezés?

Áron a fejét rázza.

– Egyszer már meglehetős közelségbe kerültem vele, mikor eltüntettem Bulcsú lakásáról a kábszert. Ne nézzen így! Az egyik lányom, Anikó miatt csináltam, és egyáltalán nem bántam meg. Szóval akkor, abban a helyzetben szerintem összejött volna a dolog.

– Akkor és ott mi akadályozta meg abban, hogy összejöjjön a dolog?

– Az, hogy Emma elájult amiatt a fura húga, meg gondolom a betegsége miatt. Akkor szereztem tudomást az agytumorról. Már megműtötték, de újra sugarazzák. Remélem ez az utolsó felvonás, és végre meggyógyul. Ja, és nem utolsósorban ott derült ki az is, hogy ő Seherezádé.

– Á, a mesebeli Seherezádé? Lehetséges kedves Áron, hogy ön komolyabb problémákkal küzd, mint gondoltam?

– A szextelefonos neve a Seherezádé.

– Bocsánat, persze, múltkor említette, hogy a szextelefonos csaj miatt kötött ki nálam. Na szóval összegzem, ha Seherezádé, vagyis Emma akkor és ott nem ájul be, akkor már meglett volna.