MICHAL HABAJ

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Michal Habaj: Michal Habaj. Edícia ambit, Bratislava, 2012

Copyright © Michal Habaj, 2012

Hungarian translation © Merva Attila, 2020

© L’Harmattan Kiadó, 2020

Ezt a művet az Európai Unió Kreatív Európa 2014–2020 programja támogatta. Az Európai Bizottság támogatást nyújtott ennek a projektnek a költségeihez. Ez a kiadvány a szerző nézeteit tükrözi, és az Európai Bizottság nem tehető felelőssé az abban foglaltak bármi-nemű felhasználásért.

Fordította:

Merva Attila

Ez nem verskötet.

Keywords:

misztikum – beat – koncepció – kísérlet –

giccs – pop – elmélet

AWRA

Az ébredés versei

AWRA

KARMAKÓMA

Próbálom valaki más arcát felhelyezni,

de csak az árnyék csúszik át

szétzilált arcomba.

Az almafa sötétben a Miatyánkot suttogja.

Késő éjszakáig veti ágaival a keresztet.

Egy reggelen úgy ébredek, mint én,

de ezt senkinek sem árulom el.

A parázsba fújtatva

ismerem fel saját magam porát.

LÁTOGATÁS

(Mindenszenteknél)

Semmi nem léphet át a világunkba abból

amiről a holtak beszélnek

Nyelvek helyén a szájakban kődarab

Szemek helyén maréknyi föld

Nagyszüleim is így

Hallgatnak a gyertyák alatt

A könnyedén ringatózó csillagvirágok alatt

Hol a kezdethez, hol a véghez tologatva bennünket

Az idő letelt és újra gyűlik

Akár az eső a fekete tóban melyen holtakkal megrakott kocsit húzva

Gázolnak át az angyalok

Halvány szárnyuk véres és sáros

Arcuk helyén rideg lehulló avar

A divatszalonokban máig női lelkek kísértenek

Kábultan hunyva le szemeiket a tükörből

Kilépő gyönyörűségtől

A hagymás zsíroskenyér már a tányéron

Az ajtók csakhamar estét nyikorognak és illatozni fog minden

Már megint az a régi történet a zsidó negyedből

Karkóc Nyitraörmény és egyéb mesebeli falvak

Az idő letelt és újra gyűlik

Nagyszüleid

A visszatérésre várnak

Gyertyák lángjaiban ezernyi ujj

Emelkedik az éjszakába

A szájakban kődarabok forognak

És a szemekben földhantok hevernek

Visszatérünk: ismétlik a csillagok

Közben síri csöndben hallgat az éj

Sehova sem mész: hullanak a levelek

És pillantás helyett

Átnedvesedik a föld a szemeidben

És a kő a szájban már nem bírja el a szavakat

Semmi abból amiről a holtak beszélnek

Mikor eljönnek és körbe ülnek

Arcok melyeket gondolattal élővé tettél

Semmi sem igazabb abból

Mint a kőbe vésett számok és betűk

Ám a holtak itt vannak és viaszukat nyújtják

Mialatt a gyertyalángod lassan kialszik

Köszönöm: mondja a vers

De semmi abból amiről beszélek

Mikor az élők eljönnek és körbe ülnek

Semmi abból nem igaz

A FÜGE NEVE

A szikomorfa árnyékában

A füge nevére már nem emlékszem

Valahogy így kezdődhetne az élet vagy egy könyv

A névvel, melyre már nem emlékszem

Odanyújtod a fügét és én megeszem

A nevedre viszont már nem emlékszem, szerelmem

AWRA

Mikor azt a követ visszatetted a többi közé

Lehet hogy vizes volt a fürdőruhád vizes a hajad

A bőröd pedig napsütötte és sós

Nedves mellek forró mellek

Senki sem markolta azon az estén őket

A hotelszolba elhagyatott volt

Te pedig békésen aludtál

Mikor azt a követ visszatetted a többi közé

Lehet hogy tizenkilenc éves voltál és az ajkaid forrók

Akár a partmenti homok lehet oly nagyon hasonlítottál

A lányra kivel sosem találkoztam

Lehet hogy szomorú voltál s a nap már lemenőben volt

Lehet épp pirkadt és te már örültél egy csésze kávénak

Lehet hogy száraz volt a fürdőruhád száraz a hajad

A bőröd pedig testápoló tejtől illatozott

Valaki azon a reggelen szeretett

Valaki nedvesen hagyta melleid

Erről nem árulkodik a neved: Awra

Mikor azt a követ visszatetted a többi közé

Talán már sejtetted, hogy megtalálom

Tenyerembe szorítom a forró követ a neveddel: Awra

Lehet csak egy lány vagy ki a teraszon ülve verset ír

Lehet elég lenne azt mondani neked: Awra

És te már tudnád hogy ki találta meg a kövedet

Lehet hogy számodra ez nem fontos, de számomra igen

Azon a nyáron néha férfi néha pedig szél alakjában jártam a világot

Néha égbolt voltam amely egy tányér levesbe pottyan

Néha kődarab melyre neveiket írják a lányok

Ám lehet, hogy tévedek, oly rég volt már

Mikor azt a követ visszatetted a többi közé

Lehet csak unatkoztál lehet hogy a bánatod nagyobb volt

Mint a tenger amelybe beleléptél

Lehet hogy lány voltál lehet kődarab lehet égbolt

Lehet szellő lehet hogy csak egy név: Awra

Ez minden amit tudok rólad amíg itt ülök

És valaki az én hangomon szólít: Awra

Lelkem a csodaországig barangolt

Az egyetlen ami itt maradt a szemeidben lévő könnyek

Mikor azt a követ visszatetted a többi közé

Lehet hogy a szerelem volt amit kerestél

Lehet hogy a szerelem volt amit nem találtam

Mikor azt a követ visszatetted a többi közé

Lehet hogy semmi sem történt

Lehet nem lehet igen lehet hogy

Lehet hogy lány voltál lehet kődarab lehet égbolt

Lehet szellő lehet hogy csak egy név: Awra

MOSTAR

A te hangodon hallom ezt a radarok befogta

mostari híradást, melyen nem fog az idő, szerelmem:

A hegyekben leendő folyók patakjai zúgtak

Mostari férfiak az Öreg Hídról a Neretva folyóba ugrálnak

A szív szakadék, melybe aláveted magad, Mostar

Mint amikor a Nap kigurul a hegyek mögül

A müezzin éneke érintetlen

Hagyja arcomat a párnán

És a lélek lassan lépked utcáidon, Mostar

A körmök alá száradt idő, kávé, sárgaréz, szőnyegek

És a kő, mely nem feledi sem a gyilkos sem az áldozat lépteit

A bűn és az ártatlanság pehelysúlyát az emberi testben

Mindazt, amit arcodról lemostak a Neretva könnyei, Mostar

Ezért ne kérdezz a visszatérésemről

Sosem tűntem el az utcáidról

Minden nap minden órában itt vagyok

És halk imára kulcsolom kezeim:

A híd vagyok a két part között

Mely a bűnösök és ártatlanok súlyát cipeli

A híd vagyok két lélek között

Amit a híd összeköt, Isten nem válassza szét

Megöregedtél, ám hangodban még mindig ifjú vér

Csobog éjszakákon és elhagyatott reggeleken át, Mostar

Nézd: az egyetlen égbolt alatt utcák százai,

Melyeken vágyakkal teli lányok ezrei lépkednek

Orrvérzésig ismételve azt az egyetlen égboltot,

Amely sosem engedi elapadni szomjad, Mostar

Ezért én is hosszú léptekkel iszom ezekből az utcákból

A folyó fölé hajolok, de csak egy arcot látok, melyet

Érintetlen hagytam a párnámon

Azon a reggelen, mikor a minaret éneke úgy hullott Mostarra

Akár az eső, karjaid lágy esője, szerelmem

Mostar énekein nem fog az idő hangodban

Hegyekben a jövőbeli folyók patakjai zúgtak

A holtjaid lelkei estek el és támadtak fel

A holtak lelkei lépkedtek utcáidon, Mostar

Senki sem látta őket a szemeidben, szerelmem

ÁDÁM

ÁDÁM

I.

És amikor Ádám felkelt

Az a bukása volt

A föld és az ég közé emelkedett

Akár az ember

Az ég és a föld közé emelkedett

Akár az isten

És az a bukása volt

Isten szörnyűséges bukása az emberbe

Ember szörnyűséges bukása az istenbe

És az a bukása volt

A test és a lélek közé emelkedett

Akár az ember

A lélek és a test közé emelkedett

Akár az isten

És az a bukása volt

Isten szörnyűséges bukása az emberbe

Ember szörnyűséges bukása az istenbe

És az a bukása volt

Többé már nem volt a Paradicsom része

Többé már nem volt az aki azelőtt volt

Csak egy ártatlan ragadozó

Zuhanó elestét követő

Szörnyűséges visszhang volt

A szívverés vadászat előtti üvöltésként hangzott

És maga Ádám volt az áldozat

És maga Ádám volt a vadász

Többé már nem Kadmon Ádám volt

Csupán ezernyi nevű Ádám

Ezernyi névvel

Melyek körülötte virágzottak

De az egy bukás volt szörnyűséges bukás a halálba

De az pusztulás volt a paradicsom kapuján túli nevek pusztulása

Ádám többé nem volt Ádám

Csak egy hús-vér ember volt

Csak egy szörnyűséges név volt

Csak egy név húsból és vérből

Saját szívének csak egy üvöltése csak egy éneke volt

És ez Ádám veszte volt

És az a fiú veszte volt

És ez az ember fiának születése volt

A törtélem felszította saját poklát.

II.

Ez volt az átka:

Neveket adni.

Ez volt a szörnyűséges bukása:

Mikor felkelt.

Ez Ádám volt:

Hitetlenkedve nézte kezeit

Majd hitetlenkedve az arcához emelte őket

És elindult lábaival a fáig a fától

Még földet érezve a lábai alatt

Még égboltnak érezve magát

Ez volt az átka:

Neveket adni

És az nevek közül az első:

Én.

A második név:

Ádám.

És a harmadik név:

A harmadik Évaként hangzott.

Éva te is itt vagy?

Kérdezte ámulva Ádám

Test a testemből te is itt vagy

De még nem ért hozzá Évához

És az időnek még volt esélye a visszatérésre

És az időnek még volt esélye a visszatérésre

De Évának nem

Az arcaihoz emelte kezeit

Az ágaihoz emelte kezeit

Felemelte kezeit és tenyerében felpörgette az almát

Akár egy bolygót mely épp megszületett

Akár egy bolygót mely épp elpusztult

És Ádám volt aki megkérdezte

Merre tartasz Éva

És Éva volt aki azt felelte

Nem tudom

És a tenyérben felpörgött az alma

És Éva volt aki beleharapott

És az ő fogai voltak

Melyek széttépték a paradicsom ártatlanságát

És az ő fogai voltak

Melyek kettévágták a paradicsomot

És az ő teste volt az amely testből született

És az ő lelke volt az amely azt kiáltotta

Igen

És az ő ajkai voltak melyek azt mondták

Kóstold meg, Ádám.

És Ádám ajkai voltak melyek megkóstolták

És Ádám ajkai voltak melyek paradicsomi ízt éreztek

A paradicsom paradicsomi íze volt mit Ádám örökre elveszített

A paradicsom paradicsomi íze volt mit Ádám örökre megtalált

Évában

Az alma által

Mellyel megkínálta őt: kóstold meg.

És megkóstolták a világot ahogy világot addig még soha

Mint világot a név nélkül

Melyet adtak neki

Melyet elvettek

Kóstold meg, Ádám

És Éva szemei voltak

Melyek azt mondták

Melyek azt mondták, amit csak az isteneknek szabad:

Kóstold meg, Ádám

És Éva ajkai voltak

Melyeknek paradicsomi ízük volt

És Éva keblei voltak

Melyeknek alma ízük volt

És Éva teste volt

Melynek lélek íze volt

És ez bukás volt

Szörnyűséges bukás égből a földre

Szörnyűséges bukás emberből az emberbe

Szörnyűséges bukás Ádámból Évába

Szörnyűséges bukás a fa alatti fűben

Szörnyűséges bukás a kivirágzó fa tövében

Szörnyűséges bukás

Mikor Ádám azt mondta Éva

III.

A tudás fája csak termett és termett

Az almák új tenyerekben fénylettek

Ádám nem volt többé Ádám csupán Ádám neve volt

Éva nem volt többé Éva csupán Éva neve volt

És azok Ádám fogai voltak

És azok Éva fogai voltak

Melyek az ember testét vágyták harapni

Úgy ahogy tegnap az állat testét

Úgy ahogy tegnapelőtt az alma testét

És azok Ádám fogai voltak melyek haraptak

És azok Éva fogai voltak melyek haraptak

És az egy malomkerék kattogása volt melyet a víz forgat

És az egy mozsár kattogása volt melyben a magvak őrlődnek

És az szerelem volt

Csak egyszerű szerelem

Csak éhség

Csak egyszerű éhség volt

Pirkadatkor

A napállás legalacsonyabb pontján

Amikor az éhség egyre emelkedik

Emelkedik akár Ádám mikor először felkelt

És az a szörnyűséges bukása volt

És az a szörnyűséges jóllakottsága volt

És ez volt Ádám

Az ember fia

És ez volt Éva

Az ember lánya

És még isten apró gyermekei voltak

Kisgyermekek kik felemelték fejüket

Szörnyűséges kisgyermekek kik megharapták istent

Szörnyűséges isten ki megharapta a kisgyermekeket

A háború elkezdődött

Az ember háborúja az isten ellen

Az ember háborúja az ember ellen

Az ember háborúja az emberrel

Az ember háborúja az istennel

A tudás fája csak termett és termett

A nevek úgy repültek rá akár a vadmadarak

Akár a madarak melyek az élőt akarnák kitépni az élőből

Akár a szörnyűséges madarak

Akár Ádám és Éva

Kik elfeledték hogy csupán nevek

Egyetlen fa nevei

És a tudás fája csak termett és termett.

IV.

Nem volt többé Ádám.

Nem volt többé Éva.

Csak én és te voltunk

Ezen ég alatt

Ezen a földön

Ezen ég és e föld között

E föld és ezen ég között

Csak én és te voltunk

Napnyugtakor

Kettőnk teste

Kettőnk lelke

Napnyugtakor

Csak én és te voltunk

Egy test és egy lélek

Nem volt többé Ádám

Nem volt többé Éva

Mi voltunk

És az volt az a szörnyűséges bukás

Ádám bukása Évába

És az volt az a szörnyűséges alma

És az volt az a szörnyűséges bukás

Pirkadatkor

Nem volt többé Ádám

Nem volt többé Éva

Csak én és te voltunk

És csak pirkadat volt

És csak napnyugta volt

És semmi más nem volt

Az ég és föld között

Te és én közöttem

Nem voltál többé Éva

Nem voltam többé Ádám