Szöveg © Király Anikó, 2023

Borító © Láng Anna, 2023

Kiadta a Menő Könyvek, a Manó Könyvek Kiadó Kft. ifjúsági könyvkiadója, az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja, 2023

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.manokonyvek.hu

A kiadásért felel: Kolosi Beáta ügyvezető igazgató

Minden jog fenntartva.

ISBN 978-963-584-439-5

ISSN 2786-3670

Szerkesztette: Kertész Edina

Olvasószerkesztő: Dér Adrienn

Műszaki vezető: Rácz Julianna

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

Nagymamámnak, Ágotának! Bármerre is jár,

remélem, délutánonként egy napfényes

verandán pihen, egy jó könyvvel a kezében.

„…mert minden kagyló fényes gyöngyszemeket rejt, olyanokat,

amikből egy szem is királyi korona ritka ékessége lehetne.”

Hans Christian Andersen: A kis hableány

Prológus

1874 júliusa

A csónak vadul hánykolódott a tó vizén. Szofi alig bírta el az evezőt, ám muszáj volt kiderítenie, vajon igaz-e, amit a Csütörtöki Csukában írtak. Ha valóban egy sellő úszkál a Balatonban, azt látni akarta, így az egyre erősödő szélre és az égen gyülekező komor felhőkre ügyet sem vetve kioldotta a kötelet, majd egy határozott mozdulattal ellökte a csónakot a rozoga mólótól.

– Készen állsz a felfedezőútra, Herceg? – kérdezte mosolyogva, aztán eszébe jutott, hogy hűséges kutyája retteg a víztől, így Szofi hosszú idő óta először szökött el nélküle otthonról.

Ettől egy kicsit elszomorodott, mégis, a rá váró izgalmas kaland ígéretén felbuzdulva megragadta az evezőt, és útnak indult.

A nád recsegve hajladozott körülötte. A kislány egy pillanatra úgy érezte magát, mint egy hadvezér, aki éppen csatába indul, és a katonái fejet hajtanak előtte, mielőtt hűségesen követnék akár a halálba is. A nádhadsereg azonban nem követte, sőt, ahogy a csónak bizonytalanul hol jobbra, hol balra dőlve kisiklott a takarásukból, távolabbról inkább rajta gúnyolódó tömegnek tűnt a zöld sásrengeteg, mintsem támogató alattvalók hadának.

Szofi vett egy mély levegőt, majd elszántan hátat fordított az árulóknak. Csak ekkor érezte meg, mekkora ereje van a természetnek.

A szél, mint a legudvariatlanabb vendéglátó, lekapta fejéről a halványkék masnis szalmakalapját, és olyan messzire röpítette, mintha csak a lemenő nap vörösen izzó, kerek kobakjára szánta volna.

Vékony szálú, szalmaszín haját Dorka asszony aznap reggel gondos kontyba rendezte, ám a szél azonnal összeborzolta, sőt, olyat taszított Szofin, hogy az evező kirepült a kezéből, és egy tompa csobbanással a haragos vízbe pottyant, ő maga pedig a csónak alján landolt. Érezte, ahogy a ruháját lassan eláztatja a víz, amelyet az indulás előtti izgatott sietségben nem lapátolt ki a csónakból.

A hullámok olyan erővel ostromolták a csónakot hangos loccsanásokkal, hogy Szofi legalább háromszor nekiveselkedett, mire sikerült feltérdelnie. Először a part felé, utána a vízfodor hátán egyre távolodó evező után nézett. Erősen markolta a csónak peremét, olyannyira, hogy a tenyerébe szálkák fúródtak. A kislány a fájdalommal mit sem törődve, kezével lapátolta a vizet, hogy utolérje a szökevény evezőt. Ezalatt egyre távolabb került a parttól.

– Hagyd abba! – kiáltotta kétségbeesetten a szélnek, ám az élesen fütyülve süvített az arcába.

A mogorva választ erőszakos hullámverés követte, és Szofi már akkor bőrig ázott a csónak peremén áttörő vízpermettől, mielőtt az felborult volna.

A kislány néhány pillanatig súlytalan volt. Mint egy sirály, szabadon vitorlázott a levegőben, aztán egy hatalmas csobbanás, és hirtelen a víz alatt találta magát.

Miután eltűnt előle a milliónyi pezsgő buborék, először mindent egyformán szürkének látott. Elképzelni sem tudta, merre van a fent és merre van a lent.

Mivel mást nem tehetett, úszva megindult az egyik irányba, ám csakhamar iszapot érzett a szájában.

Ahogy tehetetlenül kapálózott, bekúszott a gondolatai közé egy régen elfeledett emlék. Egyszer már elmerült a tóban, amelyet ráadásul jég borított, ám akkor még ott volt a nagypapája, aki vigyázott rá. Most, mintha a nagypapája hallotta volna a fohászait, és a távolból segítene, Szofi halovány derengést látott, a lemenő nap fényét. Mielőtt elrugaszkodott volna az iszapos fenéktől, valami megragadta a karját, és olyan erővel, amilyet Szofi addig még sosem tapasztalt, húzni kezdte.

Szofi szédült, tüdeje égett egy szippantás friss levegőért. Egy örökkévalóságnak tűnt, de végül felért a felszínre. Köhögve, kapkodva szedte a levegőt. A haja hínárként tapadt az arcára, miközben az a valami nem engedett szorításából, egyre csak vonszolta.

Szofi pillanatok alatt azon a mólón találta magát, ahonnét elindult.

Lassan a hasára fordult, felkönyökölt, és kisöpörte ázott haját az arcából. Az elé táruló látványtól elkerekedett a szeme: ahogy a nap lebukott a Balaton mögé, utolsó fénye pajkosan megcsillant egy hatalmas, gyöngyházszínben játszó uszonyon.

1. FEJEZET

1874 májusa

Szofi a kedvenc hársfájáról csüngve figyelte a Kassay-villából ki-be masírozó munkásokat és szolgákat, akik fürgén csomagolták termetes ládákba a család addigi életét. Édesanyja, Júlia, aki mályvaszínű ruhájában úgy festett, mint azok a finom, cukormázas mignonok, amiket a Gizella téri Kugler cukrászdában lehetett kapni – igaz, azoknál sokkal kevésbé édes hangulatban –, a villa főbejáratához vezető lépcső tetejéről, katonákat megszégyenítő szigorral vezényelte a költözést. Ellentmondást nem tűrve ragaszkodott saját elképzeléseihez, még akkor is, ha azok az elképzelések olyan lehetetlenek voltak, mint hogy a család hollófeketén csillogó, aranyberakásos csembalóját a szalon egyik ablakán át emeljék ki.

Rendíthetetlen hozzáállása roppant mód illett az előkert kissé elburjánzott bokrai közt két lábon ágaskodó, kőből faragott pegazushoz, amely komor tekintettel, szélesre tárt szárnnyal idestova hetven éve őrizte a villát s annak lakóit.

Mostanában viszont nem végezhette elég odaadással a munkáját, hiszen a Kassay család kénytelen volt elhagyni Pestet. Vagyis Budapestet. Szofi még nem igazán szokta meg, hogy immáron nem pesti, hanem budapesti lány volt. Bár kifejezetten tetszett neki, hogy a két nagy városból egy még nagyobb lett.

És nekik éppen most kell elköltözniük? Amikor a városban a modern világ szele kezdett fújdogálni? Talán Budapest alatt is olyan különös vasút fut majd, mint London utcái alatt. És ennek nem lehet a tanúja?

Szofi, bár olvasott róla a Pesti Hírlapban, nem tudta másképp elképzelni az utazás ezen módját, mint hogy emberek hatalmas, sebesen ficánkoló giliszták hátán, jobb kézzel az életükért kapaszkodva, bal kézzel bűzölgő olajlámpást markolva, a rémülettől vagy éppen a boldog izgalomtól rikoltozva jutnak el egyik helyről a másikra.

Tudta, hogy igazából olyan, mint a vasút, csak éppen ember alkotta barlangokban fut, a gilisztás eljárás mégis valahogy izgalmasabbnak tűnt.

Persze Szofi túlságosan szerette a szárnyas lovat ahhoz, hogy nehezteljen rá a költözés miatt.

A dédapja, Kassay Vilmos, aki a villát építtette, rosszindulatú pletykák szerint az anyósáról, Apollóniáról nevezte el a szobrot, amiért zavarba ejtően hasonló eréllyel pillantottak az őket körülvevő világra. Még rosszindulatúbb pletykák szerint az asszony nem éppen előnyös arcberendezése és terebélyes hátsója indokolta a névegyezést.

Ugyan a dédapjáról készült portré, amely a szalon falán díszelgett, egyáltalán nem árulkodott róla, a meglehetősen jámbor tekintetűnek és unalmasnak ábrázolt Vilmos valójában egy szenvedélyes, kalandra és új kultúrákra éhes, világjáró férfi volt. Ez alaposan meglepte Szofit, aki gyakorta bújt el a számára kínzással felérő csembalóleckék elől a könyvtárban. Itt lelt rá a rejtett polcon porosodó, cicomás bőrkötésbe bújtatott útinaplókra, melyekből egészen új portré rajzolódott ki a dédapjáról. Olyan, ami köszönőviszonyban sem volt a szalon falán függő képpel.

A kislány szemében teljesen újjászületett dédapja egész vagyont halmozott fel különféle műkincsek eladásából. Járt Amerikában, Indiában, Egyiptomban, Oroszországban, Kínában, és olyan helyeken is, melyek nevét Szofi elsőre alig tudta kisilabizálni, ám csak nem hagyták nyugodni, így mindig szorgalmasan megkereste azokat az apja íróasztala mögött függő világtérképen.

Dédapja minden útjáról részletes leírásokat és rajzokat készített. Szofit lenyűgözték a különös helyek, a szokatlan állatok rajzai, ám hiába mutatta meg Aliznak az izgalmas naplókat, nővérét egyáltalán nem érdekelték. A kislányon kívül senki sem lapozta ezeket az írásokat, így nem is tudhatták, hogy Apollónia nem a mogorva anyósról, hanem az ókori görög Apollónia városáról kapta a nevét.

A kalandor dédapa rajongott az ókori görög kultúráért. Amikor elég idős és vagyonos lett hozzá, olyan otthont alakított ki, amely nemcsak őt emlékeztette rajongása tárgyára, de mindenki mást is, aki meglátta. Szofi nagypapája úgy emlékezett vissza apjára, mint aki szerette, ha az emberek felfigyelnek a villára, s ilyenkor a görög mitológia gyakorta morbid, ugyanakkor elképesztő fantáziáról tanúskodó furcsaságaival traktálhatta őket. Például azzal, hogy Pégaszosz, a szárnyas ló, Poszeidón és Medusza gyermeke volt, aki igazán szokatlan módon úgy született, hogy Perszeusz levágta Medusza fejét, Pégaszosz pedig egyszerűen kiugrott a nyakából. Amikor Szofi először olvasott erről, olyan hangos kacagás tört rá, hogy az anyja rálelt a könyvtárban, és büntetésből dupla csembalóórát kellett vennie.

A Kassay-villa tümpanonjával, fehér oszlopaival és az oromzat széleit vigyázó, szintén pegazusokat formázó akrotériumokkal úgy festett, mintha egy ókori görög templomot pottyantottak volna a Városliget közvetlen közelébe. Ez sok ember figyelmét felkeltette.

Annak idején Kassay Vilmos talán éppen ezért választotta családja címeréül a szárnyas lovat, vagy talán azért, mert tudta, egyszer lesz egy olyan leszármazottja, mint Szofi, aki előszeretettel pattan fel Apollónia hátára, és képzeletben bejárja azokat a helyeket, amiket ő maga személyesen is meglátogatott már.

Szofi felsóhajtott, majd lemászott a hársfa azon ágára, ahol a rajzfüzetét és a ceruzáját hagyta. Az ágra lehuppanva belekotort sötétbarna bőrszütyőjébe, és kihalászott belőle egy aranyláncon lógó iránytűt. Az iránytű kissé kopott fedelébe a Napot és a Holdat gravírozták, ahogy körbefogták a K. V. monogramot. Az iránytű mutatóját fedő üveglap szélén egy apró, alig észrevehető repedés futott végig, alá, a szelence lapjára aprólékos és kifinomult részletességgel festették a szélrózsát és a Kassay család címerállatát, a pegazust.

Bár a tollat formázó mutatón szemkápráztatón megcsillant a nap fénye, az iránytű nem működött, hiszen akármennyire rázta, akárhol kapta elő, a mutató makacsul egy adott irányba pördült, de Szofi biztos volt benne, hogy nem északra mutat.

Elképzelni sem tudta, milyen hasznát vehette egy ilyen iránytűnek az utazó dédapja, de biztosan fontos volt számára, ha később Szofi nagypapájára hagyta. És mielőtt a nagypapája meghalt volna, az iránytűt szokatlan módon nem a fiára, hanem Szofira bízta.

Az apját, Miklóst ez nem érdekelte; őt csupán két dolog foglalkoztatta reggeltől estig, mégpedig a pesti gyepen galoppozó vagy vágtató lovak és a Kassay-villa szalonjában rendezett, fullasztó szivarfüstbe és szédítő borgőzbe burkolt kártyapartik. Így aztán akárhányszor a kislány kezébe került az iránytű, azon töprengett, mégis hogyan lett két olyan Kassay után, mint az oly sok országot bejárt dédapja meg a mindig vidám és kedves nagyapja, egy olyan, mint… nos, az apja, aki a költözés elől a szivarosdobozával a pincében, legnagyobb valószínűséggel a borszobában bújt el.

Valami hatalmasat koppant a kitárt, magasba nyújtózó vaskapuhoz vezető macskaköves úton. Szofit annyira megrémisztette a hang, hogy az iránytű kicsúszott a kezéből. Azonnal utánakapott, ám ujjai csupán súrolták az aranylánc finom szemeit, miközben elveszítette egyensúlyát, és egyenesen a hársfa alatti árnyékliliomok közé pottyant.

Ahogy földet ért, tüdejéből úgy futott ki a levegő, mint a hűvös őszi reggeleken begyújtó szolgák fújtatójából. Szerencsére a visszautat is ugyanolyan könnyen megtalálta.

Amikor kinyitotta a szemét, először a liliomok levelén átszűrődő napfényt látta maga előtt, és arra gondolt, hogy nagyjából így nézhetnek ki a tündérek szárnyai a küszöbön toporgó nyári napfényben. Aztán a tündérszárnyak szétrebbentek, és helyettük Herceg hatalmas feje bukkant fel. A kutya Szofi arcához nyomta nedves orrát, és hangos szusszantásokkal megszimatolta.

– Semmi baj! – nevetett Szofi, mire Herceg végignyalt a homlokán, majd vidáman és elégedetten visszaügetett addigi helyére, valahová a díszbokrok alá. Anyja emiatt mindig mély megvetéssel lesett rá, főleg azóta, amióta nem futotta kertészre, aki elegyengette volna a kutya után a feltúrt, göröngyös földet.

Persze mindenre megvetéssel nézett, ami nem volt a kedvére. Vagy csak ilyen volt az arca; Szofi legalábbis nem sokszor látta mosolyogni. A kárörvendés inkább vallott rá, ám amióta kiderült, hogy a családnak nincs elég pénze a budapesti Kassay-villa fenntartására, azóta állandóan lefelé görbült az ajka.

Mégis, amint megpillantotta az árnyékliliomok közt fekvő lányát, felfelé mozdult a szája, igaz csak annyira, amennyi ahhoz kellett, hogy vékony vonallá préselje.

Teljes mályvaszínű, morcosmignon-pompájában lesietett a lépcsőn. A cipekedő szolgák és munkások úgy rebbentek szét az útjából, mint riadt galambok a Városligetben futkosó gyerekek lába alól.

– Szófia, hát itt bujkálsz! – tette csípőre a kezét. Szinte sütött róla a türelmetlenség. – És mégis hol van a kék utazóruhád? A kalapod?

Szofi felült, és sajnálkozva lesett a súlya alatt megtört szárú árnyékliliomokra. Így egyáltalán nem hasonlítottak ragyogó tündérszárnyakra, csak egy kupac levélhalomra, amit a kertész ősszel összegereblyézett és a konyha ablaka alá húzott. Később Szofi rájött, hogy a kertész jó néhány ezüstkanalat és egyéb csecsebecsét dobott ki a konyha ablakán abba a levélkupacba, hogy később feltűnés nélkül magával vihesse. A kislány nem szólt róla senkinek, mert kifejezetten lenyűgözte a kertész leleményessége. Persze, mint mindennek, úgy a titoktartásnak is megvolt az ára: Szofi két darab kertésznadrágot kért a fiatal fiútól, aki morgolódva ugyan, de teljesítette kérését. A lenvászon nadrágban sokkal könnyebben mászott fára, mint a szabadidőruháiban, amik csak akkor voltak kényelmesek, ha az ember szabadidejében nem sokat mocorgott.

– Szófia, ugye nem szakítottad el a ruhádat? Már megint nadrág van rajtad? – súgta ingerülten a grófné, mintha a nadrág valamiféle szitokszó lett volna. – Hol van a kék ruha? – ismételte meg a kérdést.

– Nem rajtam – próbált terelni a kislány.

– Ne pimaszkodj velem! – ripakodott rá a grófné. – A modortalan viselkedésed nélkül is éppen elég borzasztó ez a nap! Elköltözünk Pestről, az apád eltűnt, a szolgák leejtették a felbecsülhetetlen értékű toalettasztalom, te pedig még arra sem vagy képes, hogy magadra öltsd a ruhát, amit kikészítettem neked!

– Abban a fodros borzadályban nem lehet fára mászni – magyarázta Szofi, miközben óvatosan kimászott a liliomok közül.

– Egy hölgy ne is másszon fára!

– Még nem vagyok hölgy. Gyerek vagyok.

– És micsoda rossz gyerek! – sápítozott Kassay grófné, aztán végigsimított Szofi kócos fején. A reggel alaposan kifésült, világos haja szalmakazalként meredezett, a csinos kék masni, éppen a kék ruhájához illő, amit a füle mögé tűzött, csálén kókadozott. – Most nézz magadra! Úgy festesz, mint valami vadember.

– Az is vagyok – vicsorgott vicceskedve a kislány, mire az asszony elsápadt. Túl öregnek érezte magát ehhez, ráadásul egy ideje már nem engedhették meg maguknak, hogy nevelőnőt alkalmazzanak. Ez talán még jobban fájt neki, mint amikor az orientális mintákkal díszített ékszeres szekrényétől kellett megválnia, a tartalmáról nem is beszélve. Micsoda szégyen!

Az égnek emelte tekintetét, hátha választ kap arra a kérdésére, vajon Szofi miért olyan, amilyen, ám a szeme megakadt az egyik faágon hintázó iránytűn, amely a dédapja vad történeteire meg a nagyapja grófhoz nem méltó viselkedésére emlékeztette. A tavasz utolsó szele, amely kellemesen meleg nyarat ígért, bele-belekapott, az aranyszelence lassan pörgött felettük.

– Már megint azzal a selejt iránytűvel szórakozol, ahelyett hogy kihasználnád az utolsó alkalmat, hogy Schultz úrral tökéletesítsd a csembalójátékodat, ugye?

Szofi tudomást sem vett anyja vádaskodásáról, már azon törte a fejét, melyik ágról tudná a legkönnyebben elérni féltett iránytűjét. Különben meg semmiféle csembalótudással nem rendelkezett, így aztán tökéletesíteni sem tudta klimpírozását, és teljesen feleslegesnek érezte a Musikstundét, ahogy Schultz tanár úr emlegette volt. Hiányolni sem fogja, sőt, ha valaminek, akkor ennek aztán tényleg örült a költözéssel kapcsolatban.

Bezzeg a Bécsből érkezett zenetanár, aki állítólag Ferenc Józsefnek is játszott már (talán éppen ezért száműzték Pestre), minden lecke alatt csak Szofi nővérének, Aliznak tette a szépet! Szegény Johannes Schultz most biztosan könnyes szemmel, mély sóhajok közepette kottázza összetört szívének dallamát, a kész zeneműnek pedig valami olyasmi címet ad majd, mint Auf Wiedersehen, Aliz, mein Schatz!

Mindenesetre Szofi lezártnak tekintette az ügyet, vagyis készen állt arra, hogy kevésbé könnyes búcsút intsen a csembalónak, és már kapaszkodott is volna fel a fára, amikor az anyja megszorította a vállát.

– Ne olyan gyorsan, Szófia! Nem mászhatsz fára!

Szofi megütközve nézett fel anyjára.

– De akkor hogyan vegyem le az iránytűt? És a rajzfüzetem is fent maradt! Egész reggel Apollóniát rajzoltam, hogy legalább így magammal tudjam vinni Balatonfüredre!

– Nem érdekel, most azonnal felveszed a ruhád, és utána a kocsiban vársz ránk!

– De hiszen csak ebéd után indulunk!

– Addig sem leszel láb alatt – legyintett a grófné.

– A fán sem voltam láb alatt!

Kassay grófnét úgy nevelte mérhetetlenül szigorú nevelőnője, hogy egy igazán illedelmes hölgy semmilyen körülmények közt nem engedheti az érzelmeit felülkerekedni a kifinomult viselkedéssel szemben. És ő e szerint élte az életét, ám Szófia mindig kihozta belőle a legrosszabbat.

Az asszony felsóhajtott. Szinte érezte a porosz nevelőnő diófa pálcáját a tenyerén csattanni, pedig Michaela asszony még azelőtt jobblétre szenderült, mint hogy Júliából Kassay grófné lett volna.

– Ha azt hiszed – szólalt meg végül kimérten –, hogy csak azért, mert vidékre költözünk, nem lesz több csembalóleckéd, nagyon tévedsz. A csembaló is velünk jön, és mostantól kezdve nem napi egy, hanem egyenesen három órán keresztül gyakorolsz majd az én felügyeletem alatt!

– Asszonyom – szólt egy tétova hang, amely egyáltalán nem illett robusztus tulajdonosához –, a gróf úr nemrégiben arról tájékoztatott minket, hogy a hangszer itt marad.

Júlia arca elvörösödött, és olyan fürgén pördült a munkás felé, hogy Szofi már-már attól tartott, az édesanyja feje is úgy pottyan le, mint ahogy a Perszeusz által levágott Meduszáé, és az árnyékliliomok közt köt ki. Talán az ő nyakából is kiröppen egy pegazus, vagy egy sárkány. Szofi az utóbbit sokkal valószínűbbnek tartotta.

– Mi az, hogy itt marad? – csattant fel a grófné, szegény férfi pedig elnyűtt, piszkos fejfedőjét markolászva, nyakát behúzva szólalt meg.

– A gróf úr parancsa.

Szofit az állatkert barna medvéjére, Kristófra emlékeztette. Valószínűleg a medve is ugyanennyire megrémült volna az anyjától.

– Méghogy a csembaló itt marad! Majd adok én neki!

Azzal a grófné sarkon fordult, és elindult a villa bejárata felé. Úgy robogott fel a lépcsőn, hogy szoknyája suhogását még a fa alatt is tisztán hallották. Szofi szinte látta, ahogy az anyag szikrát hány menet közben. Hallott rémtörténeteket olyan szoknyákról, amelyek már attól lángra kaptak, ha a hölgyek óvatlanul közel merészkedtek a kandallóban lobogó tűzhöz. Talán az anyja szoknyája is erre a sorsra jutott volna, ám mielőtt belépett volna a villába, majdhogynem ledöntötte a lábáról Alizt.

– Aliz, hála az égnek! Kérlek, öltöztesd fel a húgodat, aztán ültesd be a kocsiba, és még véletlenül se engedd ki onnan! És mindenre, ami szent, ne engedd, hogy felmásszon a fára! – utasította nagyobbik lányát a grófné, majd eltűnt a félhomályban.

Aliz szeme azonnal Szofira villant. Nővére egyenes tartása leginkább a Füvészkert pálmaházában látott póznákra emlékeztette, amelyekhez a nehéz fejű virágokat kötötték ki. Ahogy kilépett a napfénybe, néhány pillanatra elcsendesedett a hajnal óta tartó nyüzsgés, a munkások mind felé fordultak. Szófogadó, komoly és gyönyörű volt, mint az ókori görög istennők szobrai, érzelem is csak annyi szorulhatott belé, kivéve zöld szemét. Az mindig elárulta, mit érez. Szofi úgy vélte, ezúttal bosszúságot. Miatta.

A kislány nyelt egyet, majd megrángatta a még mindig mellette ácsorgó munkás ingujját. A férfinak hatalmas mancsa volt, az ingujja nem érte át a csuklóját. Még Kristófnak, a medvének sem lehetett ekkora tappancsa.

– Mondja csak, uram, nem fogadna fel segédjének? Bár első ránézésre egyáltalán nem úgy tűnhet, erősebb vagyok a látszatnál.

A munkás elmosolyodott. Ha nem egy rangban sokkal, de sokkal fölötte álló gyerek lett volna mellette, akkor összeborzolta volna a haját. Pont úgy, ahogy az öccsének is szokta, amikor valami botorságot mondott vagy tett. És amennyiszer bajba keveredett, nos, csoda, hogy szegény gyerek nem kezdett el kopaszodni!

– Nagyon szívesen tenném, kisasszonyka, de nem lehet. Engem csupán a mai napra béreltek fel.

Aliz egyre közelebb ért hozzájuk, és minél közelebb ért, annál ijesztőbbnek tűnt.

– Akkor vigyen magával, akárhol is dolgozik! – erősködött Szofi, mire a munkás jóízűen felkacagott.

– Attól tartok, nem vihetem magammal egy gróf leányát a cirkuszba.

Szofi a csodálattól elkerekedett szemmel lesett fel rá.

– A Barokaldi Cirkuszban tetszik dolgozni? Akkor annál inkább magával akarok tartani! Még sosem jártam ott.

– Gyerek létére nem járt még a cirkuszban?

– A mama nem engedi. Rangunkon aluli elfoglaltságnak tartja – duzzogott a kislány. – Alizt meg nem érdekli. A nagypapám megígérte, hogy amint eljön hozzánk látogatóba, elvisz magával, de…

A munkás felsóhajtott. Nagyon jól tudta, hogy az idősebb Kassay gróf már semmiféle ígéretet nem tud teljesíteni. A saját bőrén tapasztalta, mennyire fájdalmasak a be nem teljesített ígéretek. Ennek ellenére valami mégis arra késztette, hogy ő maga is ígéretet tegyen.

– Tudja, mit, kisasszonyka?

Szofi a szemét dörzsölgetve lesett rá. Nem akart sírni előtte, hiszen éppen az előbb bizonygatta, mennyire erős.

– Mit? – motyogta a kislány rekedten.

– Ha legközelebb találkozunk, akkor biz’ isten, én magam viszem el a cirkuszba!

– Mi van, ha többet nem találkozunk?

– Az az érzésem, fogunk mi még találkozni.

– Biztos benne?

A munkás határozottan bólintott. Szofi a vidáman csillogó szemében hasonló, őszinte kedvességet vélt felfedezni, mint a nagyapja tekintetében.

– Ne legyen a nevem Kristóf, ha nem látjuk újra egymást!

– Kristóf, mint a medve az állatkertben?

– Pontosan – nyugtázta Kristóf. – De most mennem kell, kisasszonyka, a családjának bődületesen sok holmija van. Addig is próbálja meg kerülni a bajt!

Szofi durcásan keresztbe fonta a karját.

– Ha a nővéremen múlik, akkor a balatonfüredi nyaraló tornyában ráncosodom majd meg.

Kristóf megvonta a vállát.

– Az idősebb testvérek már csak ilyenek. Nekem is van egy öcsém, mindent megteszek, hogy biztonságban tudjam, bár eléggé megnehezíti a dolgom – vakargatta meg a nyakát, aztán mielőtt távozott volna, a közeledő Alizra lesett. A fiatal hölgy kemény tekintetétől még a cirkuszi bohócok arcáról is lepergett volna a mosoly. Mégis, a szigor mögött ott bujkált a törődés is. Idősebb testvérként jól ismerte ezt a kettősséget. – Biztos vagyok benne, hogy Aliz kisasszony csupán azért szigorú magácskával, mert félti önt.

Azzal Kristóf mosolyogva biccentett, majd a fejére húzta foltos sapkáját, és eltűnt Szofi szeme elől. Így a kislány, bár nem igazán akarózott neki, végül kénytelen volt letenni hirtelen jött szökési terveiről, és egyedül nézett szembe nővére haragjával, mint a cirkuszi idomár a vad oroszlán végzetes vicsorával.

2. FEJEZET

Aliz végigsimított a csembaló oldalán. A hangszer csodásan szólt, de csak akkor, ha Johannes szólaltatta meg. Olyankor a tisztán csengő hangja elhitette a lánnyal, hogy ő is szabadon dönthet a jövőjéről, hogy arrafelé léphet az élet nevű játékban, amerre ő akar, nem arra, amerre a szülei kényszerítik, mint egy élettelen fabábut a bábszínházban.

Míg Szofi kénye-kedve szerint viháncolhatott, addig az ő vállára akkora súly nehezedett, amitől néha elgyengült a térde, és iszonyatosan szúrt a mellkasa.

Aliz felsóhajtott. A szalon legtöbb ablakán bereteszelték a zsalugátereket. Csak azon az egy nyíláson szűrődött be még némi napfény, amelyik előtt a csembaló állt. Johannes úgy festett előtte, mint egy kísértet. Sápadtan, szótlanul ült, és szórakozottan pötyögött rajta valamit, ami akár Bach C-dúr prelúdiuma is lehetett, csak éppenséggel ezerszer szomorúbbnak hallatszott. Bár a játéka ugyanolyan szépen és tisztán csengett, mint máskor, rá egyáltalán nem jellemző módon többször is félreütött.

A férfi meglehetősen nőies kezén tintafoltok éktelenkedtek. Aliz jól ismerte a látványt, hiszen Johannes olyan művészlélek volt, aki gyakran annyira belemerült a fejében születő dallamokba, hogy mielőtt kilépett volna az utcára, elfelejtette lemosni magáról a kottázás hevében ráfröccsenő tintát, sőt, olyan is előfordult már, hogy a kravátlija helyett egy hosszú gyapjúzoknit kötött a nyakába.

Johannes hirtelen rátenyerelt a csembaló billentyűire, mire Aliz összerezzent, pontosan úgy, mint a férfi, amikor valamivel korábban a lány kikosarazta. Akkor az arca elvörösödött, a tekintete elkalandozott, és az általában kelekótyán bolyhos, gesztenyebarna haja, amin Aliz magában mindig jól szórakozott, valahogy ellaposodott. A lányt különös szomorúság járta át, amikor rájött, Johannes valószínűleg azért fésülte le meglehetősen szúrós illatú pomádéval a haját, mert lánykérésre készült.

A visszautasítás óta azonban nem szólalt meg. Amikor pedig beszédre nyitotta lefelé biggyedő száját, Aliz azt kívánta, bárcsak ne tette volna.

– Azt hittem, kedvel engem.

– Nagyon is kedvelem – biztosította a férfit.

Végtére is nem hazudott neki. Kedvelte őt, de nem úgy, mint ahogy a jövendőbeli férjét illett volna. Különben meg, ha valóban szerelemmel szeretné Johannest, akkor sem hagyhatta volna, hogy gyűrűt húzzon az ujjára. Nem mehetett hozzá feleségül, hiszen tudta, mit várnak el tőle a szülei. Aliz házasságán múlott a Kassay család sorsa. Persze ezt nem mondhatta el Johannesnek. Senkinek sem mondhatta el, hogy részt kell vennie a balatonfüredi Anna-bálon, a legszebbnek kell lennie, és hozzá kell majd mennie a lehető leggazdagabb kérőhöz. Szofinak talán izgalmas kalandnak ígérkezett a költözés, de neki elkerülhetetlen kötelességet és komoly felelősséget tartogatott.

– Akkor miért utasított vissza?

Aliz a csembaló nyitott szárnyán tükröződő torz és elmosódott képére nézett. Úgy érezte, ez a kép tökéletesen lefestette őt, mármint ami a belső „szépségét” illette. Torznak és elmosódottnak érezte a lelkét, valahogy tőle idegennek, nem a sajátjának.

A bútorok, amelyeket nem tudtak magukkal vinni Balatonfüredre, letakarva várták a szebb napokat. A Kassay-villa pompája hanyatlóban volt. Aliz szíve majd’ megszakadt otthonáért, ugyanakkor nem sajnálta volna az örökkévalóságig lepel alatt tartani az ingóságokat, ha az a szabadságát jelentette volna.

Johannes megérintette a lány kezét.

– Nehéz kérdést tettem fel önnek, hogy ennyire sokáig tart válaszra lelnie? Kérem, nézze el a kíváncsiságom, csakhogy oly magabiztosan utasított vissza, hogy feltételeztem, nyomós oka van rá.

Aliz ruháját lesimítva leült a zenetanár mellé. Számtalan alkalommal foglaltak helyet pontosan ugyanígy, egymás mellett, s amíg a bécsi zenész megtanította neki, miképpen szólaltassa meg a csembalót úgy, hogy a hangzása igazán szívbe markoló legyen (Szofi esetében úgy, hogy legalább ne legyen fülsértő), az évek során barátok lettek. Ám a fiatal lány még a barátaival sem oszthatta meg igazi érzéseit, mert azzal a saját családjának ártott volna.

– Johannes, én tényleg kedvelem önt, de úgy érzem, nem illünk össze – mondta végül.

A férfi keserűen felsóhajtott. Aliz egy pillanatra azt hitte, Johannes elsírja magát. Volt már rá példa, és talán ez Johannesnek is eszébe jutott, mert megköszörülte a torkát, majd peckesen kihúzta magát. Reszkető kézzel végiggereblyézett megzabolázott haján, amely ettől egy kicsit Herceg nemezszerű szőrére hasonlított.

– Tudom, hogy a legtöbb hölgy azoknak a férfiaknak a társaságát keresi, akik, nos, nem olyan érzékeny lelkületűek, mint jómagam, de biztos vagyok benne, hogy mellettem semmiben sem szenvedne hiányt. Ha szeretné, akkor a kedvéért megváltoznék.

Aliz halványan elmosolyodott.

– Az én kedvemért ne merészelje! Maradjon csak olyan, amilyennek megismertem! És vigyázzon magára!

Azzal Aliz magára hagyta az összetört szívű Johannest. Részben azért, mert attól tartott, ha tovább időzne mellette, még a végén kikotyogná neki, miért is mennek igazából Balatonfüredre, másrészt azért, mert nem akarta még jobban megtépázni a férfi önbecsülését azzal, hogy tanúja lesz, miként hullanak a könnyei annak a hangszernek a billentyűire, amely ürügyén megismerkedtek.

Aliz a szívét kegyetlenül markoló heves érzelmekkel, ugyanakkor emelt fejjel lépett ki a villából, ahol az anyjába ütközött. Mint az utóbbi időben annyiszor, most is arra kérte, hogy tartsa szemmel a húgát. Bár nem sok türelme volt hozzá, eleget tett a grófné kérésének, és mit sem törődve Szofi tiltakozásával, az immáron üres szobájába vezette a duzzogó kislányt, és ráadta a kék utazóruhát.

A húga közben olyan arcot vágott, mint amikor életében először kóstolt citromot. Aliz emlékeiben kristálytisztán élt az a meleg, nyári délután. A Városligeti-tó partján piknikeztek. Dorka asszonynak abban az időben lopta el, majd törte össze a szívét egy átutazóban lévő csendőr, ezért sok mindent elfelejtett. Többek között kifelejtette a piknikre csomagolt limonádéból a cukrot is. Amikor Szofi megunta a kacsák kergetését, és jóízűen felhajtott egy pohárral, az egész arca mókásan eltorzult. Aliz úgy nevetett, hogy csuklani kezdett tőle, így neki is innia kellett a förtelmesen savanyú löttyből. Az ízétől szintén megvonaglottak az arcizmai. Hogy mennyit nevettek aznap délután! Még Dorka asszonyt is jobb kedvre derítették.

Bár akkoriban még Aliz is csak gyerek volt. Elképzelhetetlenül távol álltak tőle a felnőttkor nyűgjei.

Vajon lesz még lehetősége az életben arra, hogy vidám emlékeket gyűjtsön magának? Aliz felsóhajtott.

– Ha ilyen sokat fintorogsz – fésülte ki a gubancokat a kislány hajából –, akkor úgy marad az arcod, és senki sem fog feleségül venni.

– Akkor mostantól kezdve mindig csak fintorogni fogok! – jelentette ki Szofi, és tüntetésképpen nem volt hajlandó nővérére nézni. Helyette a hársfát igézte.

– Hiába lesed a fát. Anya megtiltotta, hogy felmássz rá.

– De muszáj! – fakadt ki Szofi. – Rajta maradt az iránytű, amit a nagypapától kaptam.

– Kellett neked fára másznod! – dorgálta a húgát Aliz. – Amikor anya már számtalanszor megtiltotta.

– De most komolyan gondolta.

Aliz szorosan befonta Szofi haját. Bár tudta, a munkája úgyis felesleges, hiszen hamarosan ismét kész madárfészek lesz a kislány frizurájából, mégis szerette volna elterelni a gondolatait a körülöttük ürességtől visszhangzó szobákról és a lánykérésről.

Szofi megpróbálta egyenesen tartani a fejét, de Aliz még így is borzasztóan húzta a haját. Egyetlen ember létezett, aki úgy fésülte ki a gubancait, hogy az egy kicsi fájdalmat sem okozott neki. Ám ha Szofi Vica mamára gondolt, elszorult a szíve.

– Aliz… – szólalt meg, tőle szokatlanul bizonytalanul –, te nem félsz attól, hogy milyen lesz a Rózsalak meg Balatonfüred a nagypapa meg a nagymama nélkül?

Aliz keze egy pillanatra megtorpant, majd kisvártatva újra munkába kezdett. A ruha mellé kikészített új, kék szalaggal kötötte össze a fonatot.

– Gondolom, ugyanolyan, mint volt.

– Nem akarok úgy odamenni, hogy ők nincsenek ott.

– Nincs más választásod.

Aliz alig kötötte meg a masnit, a húga felpattant az ágyára, és ugrálni kezdett a csupasz matracon.

– Beállhatnék a cirkuszba! – kiáltotta. – Herceggel külön műsorszámunk lehetne. Milyen buta vagyok! Ha az előbb bemutattam volna Kristófnak a szenzációs Herceget, talán azonnal elvitt volna a cirkuszba.

Aliz követte tekintetével az ágyon fel-le ugráló Szofit, ám csakhamar elszédült az ő természetéhez túlságosan élénk mozgás látványától.

– Ki az a Kristóf? A munkás, akivel a hársfa alatt beszélgettél? – kérdezte végül.

Szofi egy utolsót rugaszkodott, majd a fenekére huppant.

– A legnagyobb ember, akit valaha láttam! Átjött segíteni a cipekedésben, egyébként a Barokaldi Cirkuszban dolgozik. Azt ígérte, ha legközelebb találkozunk, elvisz magával, és megmutatja a cirkuszt.

Aliz felvonta elegánsan ívelt szemöldökét. Máskor nem tett volna ilyet, de nem tetszett neki, hogy a húga ismét meggondolatlanul viselkedett, és szóba elegyedik mindenféle jöttment munkással.

– Hiszel neki?

Szofi megütközve nézett nővérére.

– Megígérte.

– A nagypapa is megígérte, hogy elvisz a cirkuszba – jegyezte meg szárazon Aliz, mire Szofi dühös pillantást vetett rá.

– Nálad rosszabb testvér nem létezik az egész kerek világon!

Azzal kiviharzott a szobából, Aliz pedig fáradtan roskadt le az ablakpadra. Onnan nézte, ahogy néhány pillanattal később Szofi kirohan a villából, és bemászik néhány elburjánzott bokor mögé, a békésen szunyókáló Herceg mellé telepedve. A kutya először megriadt, aztán amint meglátta, ki zavarta meg álmát, nehéz fejét Szofi ölébe tette, amitől Aliznak az a bosszantó gondolata támadt, hogy nála még egy kutya is jobb testvér.

– Jobb lett volna, ha mégis inkább a nadrágban marad – füstölgött, majd lopva körbepillantott, és amikor megbizonyosodott arról, hogy teljesen egyedül van, kényelmesen rákönyökölt az ablakpárkányra.

A munkások fáradhatatlanul jártak ki-be a villából, az anyja pedig fáradhatatlanul dirigálta őket, ezúttal a hársfa alól, hogy a lányának esélye se legyen észrevétlenül a közelébe menni.

Ha kizárta az ezzel járó zűrzavar hangjait, akkor tisztán hallotta a lenti szalonból a csembaló felszűrődő, szomorú hangját. Egyszer csak a zene abbamaradt, nem sokkal később pedig Johannes támolygott ki a villa tárt ajtaján. Aliz legörnyedt az ablakban, nehogy a férfi megpillantsa őt, azonban Johannesnek eszébe sem jutott a ház felé fordulni. A földet bámulva, kottáit a hónalja alá szorítva lépkedett a kapu felé. Olyannyira belemerült saját világába, hogy nem vette észre a felé közeledő, hatalmas ládákat cipelő munkásokat. Aliz már majdnem kidörömbölt az ablakon, amikor az a cirkuszos Kristóf félrerántotta Johannest az útból, aztán lehajolt, összekapkodta a még mindig kába zenetanár kottáit, a kezébe nyomta, és mint a kisgyereket, ha láb alatt van, kiterelte a Kassay-villa kertjéből.

Aliz maga is megdöbbent, hogy egy délelőtt leforgása alatt sikerült két olyan embert megbántania, akiket egyébként szeretett és pótolhatatlanul fontosnak tartott az életében. Amikor ilyen érzések kerítették hatalmába, általában nem hozott döntéseket, mert tudta, az érzelmei nem arra az útra terelnék, amerre a kötelessége szerint mennie kellene. Azonban most, életében először, engedett nekik. Talán az üres szoba hatott rá így, amit bútorok híján érzelmekkel próbált megtölteni. Mindenesetre keresett egy papírt meg egy ceruzát, és levelet írt.

Éppen gondosan összehajtogatta, amikor valamiféle furcsa érzés fogta el. A nyaka lúdbőrzött, ahogy a szoba nyitott ajtaján bekúszott a folyosóról érkező huzat. Cipők éles kopogását meg valamiféle reszelős hörgés hangját sodorta felé. Rémületében az ajtó irányába fordult. Magára az ördögre számított, amiért megbántotta a szeretteit, ám amint meglátta, ki érkezett hozzá látogatóba, rá kellett jönnie, hogy szívesebben fogadta volna az ördögöt.

– Aliz! – sipította a teljes ajtókeretet kitöltő nő, majd drámai mozdulattal kitárta karját, és beljebb lépett a szobába. – Drága unokahúgom, hát majdnem lekéstem a búcsúról! Micsoda szerencsétlenség lett volna!

– Valóban, kész katasztrófa lett volna, ha ma nem találkozunk, Franciska néni.

Aliz mosolyt erőltetett az arcára, és nénikéje elé sietett, aki szűk lila ruhája szorításában zavarba ejtően rengő keblekkel közeledett felé. A lány szinte tengeribeteg lett a látványtól. Abban a pillanatban, bármennyire is taszította a természet, készségesen követte volna Szofit a bokrok takarásába.

Franciska néni édesanyjuk húga volt, és elkövette azt a súlyos hibát, hogy hirtelen fellángolásból házasodott. Legalábbis először. Kassay grófné szerint a szigorú nevelőnőjük abba halt bele, hogy Franciskát megszöktette Párizsba egy francia költő. Szerencsére, mivel a költő más múzsát talált, a románc éppen elég rövid életűnek bizonyult ahhoz, hogy a szülők elkerüljék a teljes botrányt. Igaz, nem sokáig ülhettek babérjaikon. Franciska másodjára valódi szerelemből készült a házasságra. Ezzel az volt a bökkenő, hogy a férjjelölt már eleve házas volt. Harmadszori nekifutásra egy tehetős, ugyanakkor kissé idős csokoládégyáros úriemberrel lépett frigyre. Ez a házasság, bár boldognak bizonyult, és a szülők áldását is bírta, meglehetősen kérészéletűre sikeredett. Egészen pontosan két hétig tartott, viszont Franciska néninek lett belőle egy csokoládéüzeme, ebből adódóan hatalmas bevétele és jelentősen nagyobb ruhamérete. Az évek során az ölelései egyre fullasztóbbakká váltak, amit Aliz a saját bőrén tapasztalt. Mintha egy szédítően édes illatú, felmelegített sárral teli zsák szorítaná magához az embert.

Mivel Franciska néni megengedhette magának, az utóbbi időben gyakorta adott kölcsön a Kassay családnak. Amikor azonban rájött, hogy nagy valószínűséggel sosem kapja majd vissza a pénzét, mint megtermett pók a hálóját, tervet szőtt. És Aliz, akár egy kétségbeesett légy, a menekülés legkisebb reménye nélkül ennek a fondorlatosan szőtt tervnek a hálójában vergődött.

– Remélem, izgatottan várod az Anna-bált! – somolygott Franciska néni, majd eltolta magától Alizt, és alaposan szemügyre vette. – Örülhetsz, mert a bálra én magam választottam neked ruhát. Olyan szép leszel, hogy kérők tucatjai epekednek majd a törékeny kacsódért! – trillázta.

– Igazán lekötelez vele, Franciska néni!

– Ugyan, ugyan! Erre valók a nagynénik – legyintett az asszony, majd, mint egy fodros-csipkés lila forgószél, megpördült, és szigorúan unokahúgára nézett. – És most áruld el: kikosaraztad azt a gebe zenetanárt, ugye?

Aliz tenyere izzadni kezdett. Olyan erősen szorította a benne tartott levelet, hogy attól tartott, lekopnak róla a sebtében lefirkantott szavai. Ha a nénikéje szeme elé kerülne ez a papír, óriási bajba kerülne.

– Honnan tud róla? – nyögte ki.

Franciska néni sokat sejtetőn kuncogott.

– Már akkor tudtam, hogy az a szerencsétlen bécsi félnótás beléd szeretett, amikor igencsak merészen bemutatkozott a tavalyi majálison. Ő volt a karnagya a paviloni zenekarnak. Mondhatom, nem titkolta, mit érez, mert akárhány úriember megszólított, mindegyikre bőszen bámult a kis pukkancs. Meg aztán éppen akkor sétált el a hintóm ablaka előtt, amikor megérkeztem. Szánalmas látványt nyújtott a lelógó orrával. Apropó orr – érintette mutatóujját saját orrához a néni –, jó orrom van a szerelemhez. Bárhol kiszimatolom.

Aliz, tekintettel nagynénje szerelmi életére, ebben kételkedett, mégis inkább ráhagyta a dolgot.

– Schultz úr valóban megkérte a kezem, de visszautasítottam. Tudom, mi a dolgom – húzta ki magát.

Franciska szeme összeszűkült, erősen kirúzsozott ajka éles mosolyra húzódott.

– Nagyon helyes!

Egy darabig némán vizslatta unokahúgát, majd belékarolt. Megtörve az előbbi feszült légkört, saját első báljáról fecsegve kivezette a villából, egyenesen az udvarra, ahol minden készen állt arra, hogy elinduljanak Balatonfüredre. Aliz legnagyobb meglepetésére az apja, Kassay gróf is előkerült. Sok haszna azonban nem volt ránézésre fáradt és gondterhelt jelenlétének, legfeljebb annyi, hogy Franciska néni azonnal mellé szegődött, és onnantól kezdve őt traktálta meglehetősen pikáns szerelmi anekdotáival.

Aliznak már nem maradt ideje rá, hogy a tenyerében szorongatott levelét postára adja. Lázasan kutatott valamiféle megoldás után, és amikor már szét akarta tépni a papírt, hogy szavai örökre eltűnjenek, megpillantotta gyerekkori barátnőjét, Lujzát, aki elegáns ernyője alól lelkesen integetett neki. Szőke fürtjein megcsillant a nap fénye. Sokan „Budapest angyalkájának” hívták, és abban a pillanatban Aliz egyet is értett velük. Világoskék ruhájában valóban mennyei jelenségnek tűnt. Igaz, szegény egy kicsit üresfejű volt, de módfelett kedves és jóindulatú. Aliz mindig szórakoztatónak találta és élvezte a társaságát, legfőképpen azért, mert ha mellette maradt a bálokon, akkor a táncrendje kicsit szellősebbé vált. Állítólag hat kérő szerette volna feleségének, Aliznak azonban elmondta, hogy igazából nyolcan udvarolnak neki. Aliz nem is ismert ennyi férfit!

Mielőtt inába szállt volna a bátorsága, a levelet Lujza kezébe csúsztatta.

– Átadnád ezt, kérlek, Schultz úrnak?

– Hogyne, de mi ez? – ráncolta orrát a lány a megviselt papír láttán.

– A kottafüzetéből egy lap – füllentette Aliz. – Talán fontos lehet.

Lujza gyanakodva leste a papírt, amely egyáltalán nem úgy festett, mintha egy kottából lenne, aztán megvonta a vállát, és elsüllyesztette a csuklójáról lógó finom szütyőben. Aliz levele visszavonhatatlanul útnak indult. Nem volt mit tenni.

– Már azt hittem, hogy elmentetek! – legyezgette magát kesztyűbe bújtatott kezével Lujza. – Korábban akartam jönni, hogy legyen időnk rendesen elbúcsúzni, de a mama meghívta hozzánk télikerti reggelire Lovassy grófot és az édesanyját.

– Reggelire? – kérdezett vissza Aliz. – Ez elég szokatlan.

Lujza felsóhajtott, és tekintetét az égre emelte. Aliz irigyelte, amiért nyilvánosan ilyet mert tenni.

– Mivel a mama távoli rokona Lovassy gróf anyjának, azt akarja, hogy hozzámenjek a grófhoz, ezért igyekszik finoman kikényszeríteni a lánykérést. Pedig nagyon jól tudja, hogy a nyári bálszezon után akarom eldönteni, kit választok.

– A nyolc kérőd közül? – mosolygott Aliz.

Lujza közelebb hajolt hozzá.

– Már kilenc van, de ez titok! – súgta, mire Aliz halkan nevetve megrázta a fejét, majd kissé elkomolyodott.

– Ha minden igaz, akkor a nyár végére már én is a jegyese leszek valakinek.

Lujza izgatottan átölelte Alizt.

– Találkoztál valakivel? Hát ez csodálatos! De akkor miért mentek el Balatonfüredre?

– Mert ott van az a bizonyos valaki – mondta Aliz, és igazából csak félig hazudott barátnőjének. Hiszen ha az Anna-bálon kell férjet találnia, akkor az illető talán Balatonfüreden él.

Persze Lujza nem vette észre az Aliz arcára kiülő aggodalmat. Olyan lelkes lett a hír hallatán, hogy alíg bírt egy helyben maradni.

– Amikor ősszel visszajöttök a villába, mindketten esküvőre készülünk majd. Ez annyira izgalmas! Örülök neked, de közben féltékeny is vagyok ám rád! – biggyesztette száját Lujza.

– Mégis miért?

– Mert megengedhetitek magatoknak, hogy legyen nyári rezidenciátok. Én is akarok egyet!

Aliznak már a nyelve hegyén volt, hogy bármikor szívesen látja Lujzát a Rózsalakban, ám gyorsan meggondolta magát. Fogalma sem volt róla, milyen állapotban lehet nagyszülei vidéki otthona. A jómód és a gazdagság látszatát pedig mindenáron fenn kellett tartaniuk.

– Ha jól házasodsz, akkor neked is lehet nyári rezidenciád – mondta végül.

– Ez igaz – koppintott a földre ernyőjével Lujza, majd elgondolkodva folytatta. – De nemcsak nyári lakot akarok a Balatonnál, hanem villát a dalmát tengerparton és egy rusztikus meseházat Stájerországban.

Szofi hirtelen kidugta a fejét a mellettük lévő bokorból. Lujza felsikoltott, és Aliz mögé bújt, aki morcosan nézte, hogy kishúga haja teljesen szétcsúszott, sőt, mintha néhány tincs jóval rövidebb lett volna a szokásosnál. Mintha valaki egy késsel vágott volna le belőle.

– Te jóságos ég! Mi történt a hajaddal? – sikoltotta, és már nyúlt is a megtépázott tincsek felé, ám Szofi elhessegette. Inkább Lujza felé fordult.

– Ha ennyi mindent akarsz, akkor felejtsd el a grófokat, és inkább keress magadnak egy előkelő és jóképű herceget – javasolta könnyedén. – Bizonyára ez a mai a te szerencsenapod, mert pont ismerek egy ilyet.

Lujza kíváncsian kibújt barátnője mögül.

– Tényleg?

– Bizony ám!

– Hogy hívják?

– Hajolj közelebb, és megsúgom!

Lujza egészen közel merészkedett a babérbokorhoz. Az arca szinte súrolta a leveleit, amikor Szofi elkiáltotta magát:

– Herceg!

A nagy testű komondor farkát vidáman csóválva Lujzára vetette magát. Úgy festett, mintha egy hatalmas takaró nyalogatná a lány arcát.

Szofi harsányan hahotázva kigurult a bokor alól.

– Látod, annyira kedvel, hogy azonnal meg is csókolt!

A hangzavarra, mint egy komor, szürke esőfelhő, úgy bukkant fel mögöttük Kassay grófné és Franciska néni.

– Mi folyik itt? – mennydörögte édesanyjuk, és amikor meglátta, hogy a kutya Lujza ölében ugrál, elöntötte a méreg. Mielőtt azonban rákiáltott volna Szofira, hogy szedje le a vendégről a korcsát, Franciska néni felkapta Lujza földre pottyant esernyőjét, majd a feje fölé emelte. Szofi arcáról azonnal lehervadt a mosoly. A néni a régi görög vázákra festett gerelyhajítókat juttatta eszébe, csak terebélyesebb formában, ám ahogy elszántan Herceg felé közeledett, ráébredt, hogy sokkal inkább egy gladiátorral akadt dolga.

– Herceg, futás! – kiáltotta a kislány, mire a kutya visszainalt a bokrok közé.

Ettől függetlenül az esernyő repült utána, hosszú ívet írt le a levegőben, majd a leszállást követő tompa nyüszítés alapján célba is ért.

– Takarodj, te beste! – rázta húsos öklét Franciska néni, aztán elégedetten megigazította kalapját. – Szerencséje annak a korcsnak, hogy olyan gyors, különben kitekertem volna a nyakát! – szűrte a fogai közt, aztán mézédes hangon a földön heverő Lujzához szólt. – Jól van, kedves?

Lujza kábán és piszkosan ült fel. Szofi egy pillanatra azt hitte, talán túlzásba esett, ám a lány hirtelen feltörő kacaja megnyugtatta.

– Kutya baja, nem igaz? – kuncogta Szofi bátortalanul, ettől Lujza még inkább csak nevetett.

– Pontosan, kutya bajom. Különben is, négy öcsém van, szóval kemény fából faragtak!

Kassay grófné a dühtől és a szégyentől pironkodva megszorította Szofi vállát. Ebből a kislány már tudta, hogy büntetés lesz a vége.

Lujza végül kissé viharverten, de jókedvűen búcsúzott el Aliztól.

– A legjobbakat! – szorította meg barátnője kocsiból kinyújtott kezét. – És ne izgulj a kotta miatt, még a mai nap folytán eljuttatom Schultz úrnak.

A Lujza mellett álló Franciska néni szeme Alizra villant. Bár a Kassay-villától lassan távolodó kocsi után mosolygott, a szeme szikrákat szórt.

Csakúgy, mint Kassay grófné szeme kisebbik lánya irányába, miközben beszálltak a rájuk várakozó hintóba.

– Sajnálom, mama! Csak ártatlan tréfa volt – sütötte le a szemét Szofi.

– Ártatlan tréfa? – visszhangozta Júlia kimérten, orrnyergét masszírozva, majd a mellette szótlanul ücsörgő férje térdére csapott. – Miklós, az ég áldjon meg! Ne szorongasd már azt a szivarosdobozt, inkább csinálj valamit a lányoddal! Te vagy a Kassay család feje, egy gróf, és úgy ülsz itt, mint valami haszontalan mamlasz!

Kassay gróf sápadt arccal lesett feleségére. A szeme alatti karikák majdnem olyan sötétek voltak, mint a hintó bársonyülései. Bár drága ruhát viselt, ápolatlan bajusza miatt bárki összetéveszthette volna egy utcán csavargó koldussal. A nadrágja olyan bő volt, mintha bricseszt viselt volna. Csak ekkor tűnt fel Szofinak, hogy a mellénye, aminek a zsebéből kapkodva előhúzott egy pakli magyar kártyát, egyáltalán nem illett a nadrágjához, ráadásul hiányzott drága zsebórája is.

– Hosszú lesz az út, kártyázunk? – kérdezte Miklós, mire a grófné már nem egyszerűen dühös volt, hanem egyenest tajtékzott.

– Az ostoba kártyáid tettek tönkre minket! – sikította, majd kitépte férje kezéből a paklit, és nemes egyszerűséggel kihajította az ablakon.

Szofi az üveghez nyomta az orrát. Nézte, ahogy a lapok az ég felé szállnak, akár a pillangók, míg a hintó távolodott tőlük, aztán végképp eltűntek. Szofi szeme könnybe lábadt. Attól félt, hogy nélkülük a budapesti Kassay-villa is el fog tűnni. Alizra sandított, de a nővére unott arckifejezéssel lapozgatta a Divat egy régebbi számát. A kislány behunyta a szemét, és azt kívánta, bárcsak nála lenne az iránytűje, vagy legalább Herceget is beengedték volna a hintóba. A kutya megnyugtató bundája helyett azonban csak a lassan zötykölődő hintó kapaszkodóját markolta, miközben lecsukódott a szeme. Bár még messze jártak Balatonfüredtől, Szofi álmában már ott bóklászott. Igaz, teljesen más időben…