E. B. Golden

AZ ALAKVÁLTÓ

Bíbor függöny 1.

Fordította: Goitein Veronika

A mű eredeti címe: Behind the Crimson Curtain

Copyright © 2024 by E. B. Golden

All rights reserved.

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2025

Magyar fordítás © Goitein Veronika, 2025

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből

részlet sem közölhető.

Ez egy kitalált történet. A nevek, szereplők, helyszínek

és események a szerző képzeletének szüleményei,

vagy a valóságtól eltérően kerültek megjelenítésre.

Bármilyen hasonlóság valós – élő vagy holt –

személyekkel, intézményekkel, eseményekkel vagy

helyszínekkel csak a véletlen műve.

ISBN 978-963-614-760-0 (papír)

ISBN 978-963-614-761-7 (epub)

Megjelent az Animus Könyvek gondozásában, 2025-ben.

Az Animus Könyvek a Central Kiadói Csoport tagja.

Felelős kiadó: Marosi László

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

Felelős szerkesztő: Barsi Nikoletta

Korrektúra: Kalocsai Judit

Magyar borító: Tabák Miklós

E-book: Scriptor Kft.

A 14. School Streetnek és Al Millernek.

Köszönet mindenért.

ELSŐ FELVONÁS

EGY

FIRIN

MOST

Az apró lakásban a halál szaga terjengett. Lenruhám ujjával eltakartam a számat, és résnyire nyitottam a függönyt, hogy kinézhessek. Lent az utcán egy szakasz stav katona masírozott, a kalmárok osztályába tartozó polgárok gyorsan kitértek előlük. A katonák nem néztek fel, semmi jelét nem láttam, hogy bárki követett volna, mégis a torkomban dobogott a szívem. Ebben a városban bárkiről kiderülhet, hogy a stav rezsim ügynöke.

Megigazítottam a függönyt, és visszafordultam a szoba felé. A sarokban magas támlájú ágy állt, egy nő feküdt benne, és lilás ajkai érthetetlen szavakat nyöszörögtek. A bőre sárgás volt a láztól, gyűrött takarója verejtékben úszott. Nem éri meg a reggelt, úgyhogy tőle biztosan nem tudja meg senki, hogy itt jártam.

A halálával pedig életet nyerek.

A stav rezsim ügynökei rájöttek a trükkjeimre, és ha elkapnak, azonnal felakasztanak. Még ma éjjel el kell tűnnöm a szigetről.

Gyors, gyakorlott mozdulatokkal kutattam át a lakás minden zugát. Az asztal és a komód egyszerű volt, de igényes. A falnál álló kredencen festett kerámiadíszek sorakoztak. A gardrób tele volt méretre szabott, tiszta ruhákkal. A nő kényelmes, kalmárosztálybeli életének minden díszlete groteszk ellentétben állt a halál fekete fellegével, ami ott lebeg mindenki felett.

Felöltöttem egy csinos, szürkével hímzett, sötétlila velúrkabátot, majd a komódhoz léptem. A fiókok nem nyikorogtak. Az egyikben a kardigánok tetején egy vastag, összehajtott lapot találtam. A stav által kiállított személyi papír volt:

OSZTÁLY: KALMÁR

FOGLALKOZÁS: TAKÁCS

A papírokat a kabát zsebébe tömtem, és éreztem, hogy körülvesz a takács közelgő halálának bűzös felhője. Gyermekkoromban már túléltem a lázragályt, úgyhogy biztonságban voltam, de babonából mégis eltakartam a számat. Az asszony a párnájába dünnyögött, arcát eltorzította a fájdalom. Sűrű, itt-ott már őszülő fekete haja a homlokára tapadt. Negyven év körül lehetett, és aligha volt hátra néhány óránál több az utolsó sóhajáig.

A magasabb kasztokba tartozó orvosok meg tudták volna gyógyítani, de nem akarták. De legalább volt egy párnája, egy ágya és magánszférája. A Munkásnegyedben az utcára hajították volna, a Nincstelenek nyomornegyedében pedig a láza ürügyet nyújtott volna, hogy az egész szomszédságot mindenestül felgyújtsák.

A haldokló nő csontsovány csuklóján bőrből készült, zöld rangszalag jelezte, hogy a kalmárok osztályához tartozik. Levettem.

Ujjak mélyedtek a karomba.

Megfordultam, és a takács kék szeme teljesen világos értelemmel meredt rám. Az arcomat – rég nem látott lánya arcát – fürkészte. Kiszáradt a szám. Féltem, hogy valaki meglát itt, ezért elővigyázatosságból viseltem a lánya arcát, akivel rég elhidegültek egymástól. De valójában nem voltam a lánya. Izzadó tenyérrel szorongatta a karomat.

– Hát eljöttél! – hörögte, és láttam, hogy véres az ajka. A karja az ágyra hullott. – Hát mégis itt vagy!

Egy könnycsepp gördült le az arcán a verejtékcseppek között, és lázas szemében súlyos érzelmek óceánja hullámzott. Évek óta nem nézett így rám senki. Vagy talán soha. A papírok mellé süllyesztettem a zsebembe a kalmár rangszalagot. Nem volt vesztegetni való időm.

– Várj! – nyögött a haldokló.

Megálltam, mert belém hasított a szó, és felidézte apám emlékét, ahogy a börtöncella ajtajának túloldalán könyörög.

– Bocsáss meg nekem, kérlek – könyörgött most a takácsasszony.

Lehunytam a szememet, és a gondolataimban apám megannyi arca, megannyi gúnyos vigyora kavargott. Kinyitottam a szememet. Apám nem érdemelte meg, hogy gondoljak rá. Talán ez a takács sem. Igazából nem tudtam róla szinte semmit, és fogalmam sem volt, miért nem állt szóba vele a lánya. Nem lett volna szabad ezen tűnődnöm. De hát haldoklott.

– Megbocsátok – motyogtam.

Aztán kirohantam a szobából, és úgy csaptam be az ajtót, mintha egy kriptát hagytam volna magam mögött.

A kalmárok osztályába tartozó szomszédok munkában voltak, a napsütötte folyosó néptelen volt. Leszaladtam a lépcsőn, szorosan markoltam a takács rangszalagját és a papírjait. Ha sikerrel járok, még ma éjjel elhajózom Qunsiibe, és új nevem lesz, új múltam, új életem. Lerázom végre apám nyomorúságos örökségét.

Amikor kinyitottam a kaput, majdnem nekiütköztem egy fekete bőrkabátos mellkasnak. Hátratántorodtam. Luisonnban kizárólag a stav titkosrendőrség, a nodtachtok viseltek bőrből készült ruházatot.

– Valami gond van? – szólalt meg a férfi érdes hangja. A tekintete végigfutott az épületen, a nap megcsillant a szakállán, amit egy horog alakú sebhely szelt ketté. A ruhám ujjából a tenyerembe csúsztattam a késemet.

Ez nem egy véletlenül itt termett nodtacht volt. Hanem az, amelyik rám vadászott.

Lesütöttem a szememet.

– Nem, uram. Elnézést.

Megkerültem. Nem állított meg, úgyhogy gyorsítottam a lépteimet, és besiettem egy sikátorba. Aztán futásnak eredtem, és csak biztonságos távolságban, egy sötét sarokban mertem megállni. Kivert a hideg verejték.

Ez túl közel volt!

Hogy került pont ide, pont most? Gyanakszik a hollétemre? A hasamra tettem a kezemet, és lassan, mélyen lélegeztem, hogy lenyugodjak. A nodtacht szeme előtt a takács lányának az arcát viseltem, de ha átkutatja az épületet, és rájön, hogy a haldokló asszony személyi papírjainak lába kelt, akkor talán kikövetkeztet valamit. A kabátom ujjába töröltem az arcomat.

Ezt a kockázatot muszáj volt vállalnom.

Reszkető kézzel elővettem a ruhámból az ezüst zsebtükrömet. A takács lánya nézett vissza rám. Egy pillanatra elképzeltem az alatta rejtőző igazi arcomat, amit négy éve nem látott senki. Azóta, hogy a nodtacht rájött, ki vagyok, és mit tettem.

Nemsokára. A tengeren túl szabad leszek, de előbb el kell jutnom oda.

A szívem mögött érzett illúziófonalra fókuszáltam, és megfeszítettem, mint egy izmot. Új arcot vizualizáltam, és ahogy gondolatban meghúztam a fonalat, meleg hullám öntötte el a testemet. Libabőrös lettem, reszkettek a csontjaim, és a tükörben átalakult az arc. Amikor minden a helyére került, sötét, itt-ott már őszülő fürtök keretezték hófehér bőrű ábrázatomat. Bal szemem mellett néhány szeplő kacsintott rám.

Én voltam a takács. Elevenen és egészségesen.

Eljött az idő, hogy megvásároljam a szabadulásomat erről a szigetről.

KETTŐ

FIRIN

RÉGEN

Apám minden hajnalban új ember volt. Gyerekkoromban, az ablaktalan falak között a nap első és legfontosabb küldetése az volt, hogy felfedezzem, ki is ő éppen.

Hat- vagy hétéves lehettem, amikor egy reggel felkeltem az ágyamként szolgáló szúrós pokrócokról, és átbotorkáltam a sötétben ernyedt testekként lógó jelmezek során. A Nincstelenek nyomornegyedében laktunk, egy rozoga bérházban, és a falakon átszűrődtek a téli reggel hangjai: a szomszéd fiúk sutyorgása, a fenti lakásban fel-alá járkáló léptek zaja, az utcán hangoskodó részegek távoli röhögése.

Megálltam, az az ujjaim már a reteszre kulcsolódtak. Elképzeltem, ahogy az ajtó túloldalán pislákol a gázlámpa, apám arcán játszik a fénye, mintha a világ egy festővászon lenne, ő pedig a festék. Talán egy görbe orrú kalózt pillantok meg, talán egy bajszos üzletembert, vagy egy sápadt, sovány kéményseprőt. A lábujjaim majd lefagytak a szakadt zokniban, és magamban fohászkodtam, hogy apám ma valamelyik barátságos alakjában legyen, ne olyanban, amelyik megrémít.

Résnyire nyitottam az ajtót, és kikukucskáltam. Az aranyló fény egy különös, kerek, ragyogó arcot világított meg. Megdermedtem. Ezt a figurát nem ismertem.

– Jó reggelt, kicsikém – szólalt meg apám az asztal mellett. Újonnan nőtt bajusza megrezdült. Vidám, csíkos mellényének elején óralánc csillant, keze ügyében alacsony cilinder. Egy felettes osztálybeli férfi előkelő kellékei. A füstös falak között túlságosan tisztának tűnt, és túlságosan jól táplált volt ahhoz képest, hogy a kenyérkosarunk üresen maradt. De apám egyébként is ritkán látszott idevalósinak, bármilyen alakot öltött magára.

A szemébe néztem. Jellegtelen, világosbarna szeme volt, akárcsak nekem. Az illúzió nem képes megváltoztatni a szem színét, úgyhogy mindig a szemében kerestem a jeleket: a haragot, a bizonytalanságot, a nyugalmat. Azon a reggelen valami új fény ragyogott benne. Megfogtam az ajtókeretet.

– Ki vagy? – kérdeztem.

A furcsa alak mosolya ellágyult.

– Mr. Finweint vagyok, te pedig ma Afyn leszel, a kislányom.

Beleszédültem a szavaiba. Végre! Amióta az eszemet tudom, erre készültem. Apám ma végre magával visz.

Nem mozdultam, úgyhogy megkerülte az asztalt. Leguggolt, én pedig hátrahőköltem, de olyan gyengéden fogta meg a kezemet, hogy végigfutott rajtam a remegés.

– Eljött az idő, Firin – mondta, és elővett a zsebéből egy kék színű rangszalagot, ami a felettesek osztályát jelölte. A stav rezsim előírta, hogy minden bejegyzett állampolgár rangszalagot viseljen. Apám és én sehol nem voltunk bejegyezve, viszont minden színben volt rangszalagunk. Miután a kék szalagot a csuklómra tette, felhúzta a hálóingem ujját, és a halvány, X alakú forradásra mutatott a felkaromon. – Mi ez? – kérdezte.

– Az illúzió jele – feleltem. Ez a jel adta a képességet, hogy változtassuk a külsőnket, az arcunkat. A szemünk színén kívül ez volt apámmal az egyetlen közös vonás, és ahogy a szem színét, úgy a forradást sem tudta megváltoztatni az illúzió.

– És?

– És soha senkinek nem szabad megmutatni sem a jelet, sem az illúziót – mondtam a betanult választ. Ez volt apa első szabálya. Tíz szabályt tanított nekem. Ez volt a legfontosabb.

– Úgy van. – Visszahajtotta a hálóingem ujját. – És tudod, miért?

– Mert bántanának minket.

– Pontosan. Ha az emberek tudomására jut, hogy képesek vagyunk olyasmire, amiről csupán legendákban szólnak, akkor megölnének, vagy a saját céljaikra használnának. Megértetted?

Nem értettem, hiszen apám sosem beszélt ilyesféle legendákról, és sosem hagyhattam el a lakásunkat. De azért bólintottam.

– Hadd lássam – kérte.

Lehunytam a szememet, és az elmémet belülre irányítottam, egy érzésre, ami olyan volt, mintha a szívem közelében egy fonal húzódna. Elképzeltem, hogy borzas, barna hajam feketére változik, és megfeszítettem a mellkasomban az izmokat, meghúztam a fonalat, ahogy apám tanította. Melegség keringett az ereimben, a bordámig, majd a csontjaimig kúszott. Bizsergett a fejem teteje, és amikor kinyitottam a szememet, sovány vállamat Afyn hollófekete fürtjei simogatták.

Apám elmosolyodott a bajusza alatt. Ritka látvány volt, akárcsak a csillagok Luisonn füstös égboltján.

– Meg tudod tartani?

– Igen.

Amióta az eszemet tudom, ezt gyakoroltam. Órákon át fenn tudtam tartani az átváltozott alakjaimat, és reménykedtem, hogy apám magával visz a kinti világba. Az idei fagyos télen már szinte feladtam a reményt, de apám most itt volt, Mr. Finweint alakjában, és a mai nap dönt arról, hogy készen állok-e segíteni neki, vagy további hosszú hónapokat kell a szobámban töltenem.

Nem vallhattam kudarcot.

Mivel az illúzió csak a csontot és bőrt változtatja meg, apám reggel hosszú időt töltött a felkészítésemmel. Alaposan megfürdetett, még a körmömet is tisztára sikálta, aztán rám adta a legelőkelőbb ruhát, ami a rendelkezésünkre állt, és egy köpönyeg kapucnijával takarta el a hajamat.

Két órával később végigvezetett a bérház kanyargós folyosóin, ki a Lélekvesztő szénporos utcáira. A Nincstelenek nyomornegyedében laktunk, a stav ide zsúfolta a város összes rangszalag nélküli lakosát, mint a disznókat egy szűk ólba.

Az ég vöröslött felettünk, apám egy keskeny sikátorban haladt mellettem, dülöngélő bérházak és lepusztult viskók között. Nyár óta nem jártam kint, csak egy-két alkalommal, amikor apám megengedte, hogy az éjjeliedényt a kanálishoz vigyem. Egy forró nyári napon elvitt a Kikötőbe, ahol a kontinensről érkező hajók horgonyoztak. Egész nap magyarázta, melyik hajó mit szállít. Még most is emlékeztem mindenre.

Gwynythaid élelmiszer-szállító hajókat küld, piros vitorlával, Qunsii gépeket és egyéb új eszközöket szállít hatalmas gőzösökön, Iakirru kék vitorlás hajóin pedig szén, selyem és dohány érkezik. A sötét fából ácsolt, fekete vitorlájú vorstav’n hajók a szállítmányok javát azonnal továbbvitték a déli birodalmukba, mielőtt az Iket-szigeteken kirakodhattak volna.

Álmaimban hónapokon át újra megjelent ez a nap – a kikötők nyüzsgése, a különös, új illatok és látnivalók. Könyörögtem apámnak, hogy hozzon ki megint, és tanítson, de mostanáig nem adta be a derekát.

Most viszont nem a Kikötő felé indult, hanem északra, a Közép-csatornához. Szorosan fogtam a kezét, nehogy elessek. Elsiettünk egy rongyos ruhákba burkolózó, vacogó asszony, aztán egy alvó alak mellett, akinek kékre fagyott a lába.

Nem mozdultam apám mellől, amikor kiértünk a csatorna partjára, ahol egy csomó nincstelen sorakozott ételosztásra várva. A vagyonosabb negyedekből kapták a még épphogy ehető hulladékot. Reggelente a konyhaablakból figyeltem a sort, de így közelről sokkal hangosabb volt, mint gondoltam, és még a téli hidegben is éreztem a mosdatlanság förtelmes bűzét.

Hátrapillantottam, megpróbáltam megtalálni a lakásunk ablakát. A bérház hajdan kalózkocsma volt, de a Vorstav’n Birodalom uralma alatt, az elmúlt negyven évben teljesen lepusztult. A stav rezsim nem törődött a munkásokkal, akiknek a gyári munkájából gazdagodott a zsebük, a munkanélküli nincstelenekkel pedig még kevésbé foglalkoztak. Messziről nem tudtam megállapítani, melyik volt a mi otthonunk a sok fényét vesztett épület közül.

Szorosan apám mellett siettem, kikerültük az ételosztás előtt kígyózó sort, majd leintett egy kora reggeli gondolát. A gondolás odaevezett hozzánk, és apám felmutatott egy aranypénzt, amit csakis a felsőbb osztályok negyedeiben lehetett elkölteni. Tegnap este kereste valahogyan, és muszáj volt újabb pénzre szert tennünk.

Kikukucskáltam a csuklya alól, amikor a piszkos arcú gondolás végigmérte apám előkelő öltözékét. Felvonta a szemöldökét. Ijedten vártam, hogy apám papírjait követelje, de a férfi csak a fogát szívta, és átvette a pénzt.

Apám a lapos fenekű csónakba emelt, és a gondolás a csatorna közepén, árral szemben evezett velünk a szmogban. Apám leguggolt hozzám, a csuklya rejtekéből semmi mást nem láttam, csak ezt az új, különös arcát.

– Most, Firi – suttogta.

Megszorítottam az illúziófonalamat, és ázott, borzas hajam Afyn dús, nedves fürtjeivé változott. Hidegen tapadt a nyakamra az új haj, a frissen tisztára mosdatott arcom égett, de semmi sem zavart. Apám vastag, réteges gyapjúszoknyákba öltöztetett, úgyhogy nem fáztam, és végre kint lehettem. Valami új cél felé haladtunk. Erősen tartottam az illúziófonalat.

Néhány perc múlva a csatorna felett átívelő hídhoz értünk. Friss holttestek lógtak le róla, néhányuk bokájára lila szalagot kötöttek. A lila szalag azt jelentette, hogy loptak. Volt, amelyik nem lehetett nálam idősebb. Meghúztam a felettes osztály rangszalagját a csuklómon. Nem loptuk. Nem lopás, ha odaadják, mondta mindig apám.

A gondola elúszott a halál alatt, átkeltünk a Lélekvesztőből a Munkásnegyedbe. Még sosem jártam ilyen messze otthonról. Újra meg újra végiggondoltam a szerepemet. Mindent tökéletesen akartam csinálni. Be akartam bizonyítani apámnak, hogy tudok neki segíteni. A nap már felkelt, a csatorna mentén hatalmas gyárakat láttam, kéményükből füst gomolygott. Aztán alacsony épületek, parkok, díszesebb építészet következett.

Amikor megálltunk a Sarkon – ahol a Munkásnegyed, a Kalmárnegyed és a Felettesek negyede határos volt egymással –, apám kiemelt a csónakból, levette rólam a köpenyt, és megigazította a ruhám ujját. Egy hatalmas tér közepén Dreznor’proska’ed’nov császár hatalmas szobra vetett árnyékot a nyüzsgő emberekre. Ő volt a kontinens déli részén fekvő Vorstav’n Birodalom uralkodója, és a minket megszálló stav rezsim vezére. A város minden terén szobrot állítottak neki. Amelyik itt állt előttem, az olyan magas volt, mint egy hatalmas ház. A szoborcsászár szakálla majdnem akkora volt, mint én.

A többi újonnan érkezővel együtt letérdeltünk a szobor lábai elé, ahogy a stav katonák elvárták. Amikor felálltunk, apám kézen fogott, és magabiztosan elindult a Felettesek negyedébe vezető út felé, mintha maga is dúsgazdag üzletember, gyártulajdonos vagy kormányhivatalnok lenne. Az átkelőnél stav katonák strázsáltak, amikor elhaladtunk mellettük, apám felmutatta kék rangszalagját, ők pedig kérdés nélkül bólintottak.

Egy gondozott térre értünk. Bizsergés futott végig rajtam. A Felettesek negyedében nem hevertek felpuffadt hullák, nem lézengtek magukban röhögő bolondok. Az épületek ragyogtak, a téli levegő tiszta volt. Még az ég is kékebben tündöklött. Forgolódva bámultam a boltok színes kirakatát és a jól öltözött embereket.

Hirtelen valami édes felhő úszott elém. Megkordult a gyomrom, és megfordultam. A legtisztább kirakatüveg mögött, amit valaha láttam, forró piték és ínycsiklandó sütemények kínálták magukat. A Nincstelenek nyomornegyedébe hajókon hozták a szűkös élelmet, ami mindig rothadt és bűzlött, sosem illatozott cukrosan. A boltban egy kislány lábujjhegyen ugrált, libbent a díszes ruhája, ahogy az egyik süteményre mutatott. Az anyja felnevetett, nekem pedig elszorult a szívem. Ők vajon itt laknak?

Apám megfogta az államat.

Történjen bármi, ne ess ki a szerepedből! – Ez volt a hatodik szabály.

Az ajkamba haraptam. Ma én is itt lakom: Mr. Finweint lányának, Afynnak semmi sem új ezen a környéken. Apám karakterei közül nagyon kevésnek volt gyereke, úgyhogy szorosan hozzásimulva mentem tovább a téren.

Végre megálltunk egy bolt napellenzője alatt.

– Megbeszélésem van itt – mondta dallamos gwyn akcentussal. Ez volt a szerep szerinti párbeszédünk első sora. Kihúztam magam. Ki a célpont? Apám a fülem mögé simított egy tincset, hogy ismét rá figyeljek. – Megígéred, hogy szépen, türelmesen vársz?

– Megígérem – feleltem, ahogy betanultam.

– Ha jó leszel, akkor talán lesz számodra egy kis meglepetésem.

Felcsillant a szemem.

– Milyen meglepetés?

– Ha elmondanám, nem lenne meglepetés.

Tudtam, hogy igazából szó sincs semmiféle meglepetésről, mégis libabőrös lett a karom. Számtalanszor elpróbáltuk otthon a párbeszédet, de apám mindig valamelyik tanítóm alakját vette fel. Most viszont itt voltunk, a Felettesek negyedének csodálatos utcáin, és apám tényleg Mr. Finweint volt.

Megvillant a szeme, és követtem a pillantását. Mögöttem a járdán egy férfi közeledett felénk. Viseltes, de tiszta flanelingének ujja alól narancssárga munkásrangszalag látszott ki. Gyapjúkabátot viselt, öltözéke a munkásokra jellemző gwyn stílusú egyenruha volt. Más munkásosztálybeli személy nem volt a közelben. Húsos arcát pirosra fújta a szél, a szemöldökét összevonta, a haját láthatóan alaposan megfésülte.

Állandóan a nadrágjába törölte piszkos kezét, és annyira sem illett ebbe a környezetbe, mint egy eleven hal a partra.

Amikor a munkás mellénk ért, apám mintegy véletlenül nekiütközött.

– Nézz már a lábad elé! – förmedt rá apám.

A férfi hebegve bocsánatot kért, és elhátrált. Apám morgott valamit, én pedig hozzásimultam, mint aki megijedt, de valójában remekül éreztem magam. Vártam a következő jelenetet.

Egy, kettő, három…

Apám megtapogatta a zsebeit.

– Tolvaj! Eltűnt az erszényem! – kiáltotta a munkásosztálybeli férfira mutatva. A munkás döbbenten meredt a villámgyorsan rátámadó strázsákra.

– De én… én nem… – tiltakozott, amikor a katonák megmotozták.

– Firi, szipogj – suttogott apám. Azonnal sírva fakadtam, úgy, ahogy tökéletesen begyakoroltam. – Az erszényem valódi bőr – kiabálta túl apám a zokogásomat. Közben a tenyerébe fogta a fejemet. – A nevem Othan Finweint. Bele van vésve…

– Én nem loptam el semmiféle erszényt! Papírom van róla, hogy feladatot kaptam itt – magyarázkodott a munkás. – A pékek céhébe kell mennem. – Megpróbált benyúlni a kabátzsebébe, de a katonák leszorították a karját. Aztán az egyikük előhúzta apám drága bőrerszényét a zsebéből, amit persze apám csempészett oda, amikor nekiütközött a munkásnak. A szerencsétlen vádlott szeme elkerekedett. – Nem az enyém, esküszöm, fogalmam sincs…

Egy stav katona ököllel az arcába ütött, mire a munkás megtántorodott.

– Engedélyt kapsz belépni a Felettesek negyedébe, és te rögtön lopsz? Szarházi!

A munkás felemelte a fejét, a szája csupa vér volt. A gyomrom összeszorult, de ezúttal nem az éhségtől.

Apám kinyitotta az erszényt. Csak a hamis papírok voltak benne.

OTHAN FINWEIT

OSZTÁLY: FELETTES

ÁLLÁS: A SKERTZA BANK ALELNÖKE

– A pénzem! – Apám a katonák elé tolta az erszényt. – Tíz arany volt benne! Ide a pénzemmel, átkozott rabló…

Felsikítottam. Az illúziófonalam megfeszült, ettől tényleg megrémültem. Ha a hajam csak egy pillanatra is barnára vált a hollófeketéből, apám soha többé nem engedi, hogy segítsek neki. Ömleni kezdtek a könnyeim.

Egy katona feltartott kézzel hozzánk lépett.

– Nyugodjon meg, uram, majd én visszaszerzem a pénzét. Csak kísérje biztonságos helyre a kislányát – mondta tört iaqun nyelven. A stav katonák mind a déli kontinensről származtak, az északi országok nyelvét csak kevesen beszélték jól közülük.

Apám tétovázott, az arca kipirult, de végül odébb sétált velem a járdán, és ott várakoztunk. Mögöttünk a katonák a tiltakozó munkást vallatták. A téren büszke felettesek bámulták a jelenetet. Erősen tartottam a szökni akaró illúziót. Verejtékezett a homlokom. Ha most kudarcot vallok, talán soha többé nem jöhetek ki a szobámból.

Könnyes arcomat egy érdes kéz simogatta. Megremegtem, és vártam, hogy haragos ujjak csípjenek belém, de ez elmaradt. Amikor feltekintettem, Mr. Finweint féltő aggodalommal fürkészett.

– Nagyon megijedtél, kicsim? – kérdezte, és ismét végigsimította az arcomat.

Apám még soha, semmilyen alakban nem nézett így rám.

Puszit adott a homlokomra, és megszűnt körülöttem a világ. Megfeledkeztem róla, hogy Mr. Finweint és a lánya csak színjáték, hogy az erszényben sosem volt pénz, és hogy a munkás valójában nem rabolt ki minket. Apám óvó tekintete előtt Afyn voltam, Othan Finweint kislánya, akit nagyon szeret az édesapja. Megfeszítettem az izmokat a mellkasomban. A világért sem engedtem volna el Afyn illúzióját.

– Parancsoljon – szólalt meg a fiatal katona, és már hozta is apám erszényét. Mögötte egy másik katona a földön vonagló munkást rugdosta. Megint elszorult a gyomrom, és nyöszörögtem. Afyn félt. Afyn papáját kirabolták.

Apám nem engedte el a kezemet, amikor átvette az erszényt, amiben most már tíz arany csörgött. Tíz arany, ami sosem volt a miénk, de a stav katonák mégis meg voltak győződve róla, hogy nem a szegény, munkásosztálybeli férfi pénze, hanem a gazdag Mr. Finweinté. A munkásnak talán ez volt az egész vagyona. Azon gondolkodtam, mennyi élelmet vehetünk rajta.

– Vigyék a fogdába! – követelte apám. – Személyesen beszélek majd az admirálissal, hogy vádat emeljenek.

A munkás kapálózott és ordibált, amikor elrángatták a térről.

Apám letérdelt, és eltakarta előlem a látványt.

– Nos, kicsim, a megbeszélést lekéstem, de talán nem is volt olyan fontos. Te sokkal fontosabb vagy. – Mutatóujjával az orrom hegyére koppintott, és folytatta a szerepet, pedig a katonák már elmentek. Mindig viselkedj úgy, mintha figyelnének téged. Ez volt a negyedik szabály.

– Tényleg? – kérdeztem, ahogy a szerepem kívánta. Megremegtem, és tényleg féltem. A meglepetés nem igazi, csak a jelenetünk vége, ami azt jelenti, hogy már indulunk is haza. De én még nem akartam, hogy vége legyen.

Apám kézen fogott, és átmentünk a téren. Ólomsúly nehezedett a lépteimre. Elég ügyes voltam? Holnap is magával visz?

Aztán rádöbbentem, hogy apám felfelé megy velem a dombon, nem a nyomornegyed felé, hanem az ellenkező irányba. Egy hatalmas épület márványlépcsőjéhez értünk, amilyenhez foghatót még sosem láttam. Minden oszlop kecsesen, impozánsan magasodott fölénk. Köztük nagy vásznon egy festmény függött, mely két pördülő vorstav’n táncost ábrázolt. Apám felfelé indult a lépcsőn.

A vállam fölött hátrapillantottam. Úgy volt, hogy dolgunk végeztével hazamegyünk.

– Ez a Nagyszínház, Aza Veska’nora táncszínháza – mondta apám, és követtük a felettesek osztályába tartozó közönséget a hűvös aulába. A márványfalak között visszhangzott a beszélgetés hangja.

Ki az az Aza Veska’nora? Szerettem volna megkérdezni, de ez nem volt benne a szerepben. Apám fényes cipője a jegypénztár előtt megállt.

– Két jegyet kérek – mondta, és a pénztáros kisasszony kezébe nyomta az egyik frissen szerzett aranyat.

Szédültem, mire beléptünk a homályos nézőtérre. Tele voltam kérdésekkel, de féltem, nehogy kiessek a szerepemből, nehogy valami rosszat mondjak.

– Itt serdzat táncokat adnak elő – magyarázta Mr. Finweint, és egy széles, bársonyhuzatú üléshez irányított. – A Vorstav Birodalom előkelő tánca.

Nem találtam a szavakat.

Apám megérintette az arcomat.

– Megnézzük az előadást. Megérdemled.

Alig kaptam levegőt.

– Ez a meglepetés?

Furcsán, halkan felnevetett. Kihúztam magam, amennyire csak tudtam. Apám az utolsó sorba, az ajtó közelébe vett jegyet, de még a drága kalapok és elegáns frizurák tengere felett is jól láttam a színpadot.

Amikor kihunytak a fények, teljes csend lett. Közelebb húzódtam apámhoz, összeért a karunk. Megszorította a kezemet, és nem engedte el.

– Figyelj jól, mert a tánc egy történetet mesél.

Megszólalt a zene, és a színpad fénybe borult. Apám keze volt a horgony, ami a földön tartott, hogy ne repüljek messzire a színpadon szökellő, forgó táncosokkal.

Minden mozdulatuk tökéletes volt, és a szemem előtt meséltek el egy történetet. Olyan erősen szorítottam az illúziófonalat, hogy belefájdult a bordám. A szék karfáján elfehéredett a kezem. El sem tudtam képzelni, hogy létezik ilyen szépség a világon. Meg akartam tartani, belebújni, magammal vinni.

De az illúzióm olyan volt, mint egy túlságosan apró kezek között tekergőző tengeri kígyó. Nemsokára már patakzott rólam a verejték, és az előadás közepén már reszkettem.

– Afyn – suttogott apám. A színpadon a szólótáncosnő a párja karjába pördült. – Afyn! – Apám egészen hozzám hajolt. Ha valaki látott minket, az egy aggódó szülőt láthatott, de apám valójában a jeleket kereste rajtam.

A hajam vége barnára váltott. Megráztam a fejemet. Meg tudom tartani az illúziót, csak jobban kell szorítanom a fonalat. Fészkelődtem, hogy jobban lássam a színpadot.

Apám felállt, és most már fájdalmas erővel szorította a kezemet. Ösztönösen elfojtottam a feltörő nyögésemet. A körülöttünk ülők felénk fordultak, de amikor apám felállított, megpróbáltam kihúzni a karomat a kezéből. Csak még egy kicsit. Még tudom tartani.

Apám a kijárathoz vonszolt.

HÁROM

FIRIN

RÉGEN

Apám elegáns cipője kopogott az üres folyosókon, én pedig bánatosan bukdácsoltam a nyomában.

– Jaj, kicsim, ne szomorkodj – mondta, amikor kiléptünk a színházból. A napfény élesen a szemembe vágott, megrebbent a szempillám, és lepottyant róla egy könnycsepp. Lesütöttem a szemem, és a macskaköveket néztem, mert féltem, mit szólna apám, ha az erre járó felettesosztálybeliek sírni látnának.

Az ellenőrző pontnál bemutatta a katonáknak a hamis felettesosztálybeli rangszalagot, aztán lesétáltunk a dombról a kalmárok negyedébe. Egy homályos sikátorban leültetett egy felfordított ládára, és a kék felettesrangszalagomat zöld kalmárrangszalagra cserélte.

– Hihetetlenül ügyes voltál, Firi – dicsért.

Szipogva felsóhajtottam. Nem akartam Firin lenni. Apám Firint a lakásba zárja, és oktatja, de sosem engedi segíteni. Ha Firin vagyok, akkor apám is átváltozik valami durva alakká, aki fájdalmat okoz.

Afyn akartam lenni. Azt akartam, hogy ő pedig Mr. Finweint legyen.

– Máskor is veled mehetek? – kérdeztem.

– Hát persze! – mondta, és felsegített.

Miután a jelmezünk legfeltűnőbb darabjait levettük, kelet felé mentünk, át az egész városon. Luisonn minden ellenőrző pontján új rangszalagot kaptam, és apám új papírokat mutatott a stav katonáknak.

A széles utcák egyre keskenyebbek lettek. A téli szél egyre élesebb. Macskakő helyett sárban gázoltunk, és az épületek megrogytak, mintha lehúzná őket a kifeszített szárítóköteleken lengedező ruhák súlya. Mire a Nincstelenek nyomornegyedéhez értünk, remegett a lábam. Apám felemelt, és a szénporos, mocskos, didergő koldusok és megfagyott hullák között visszacipelt a valóságunk rémálomvilágába.

Már aludtam, mire beléptünk a bérházunkba.

Másnap hajnalban ébredtem.

A málladozó tapétát piszkáltam, ami még a kalózkocsmai időkből maradt a falon, és közben vártam, hogy apám motoszkálni kezdjen a lakásban. Amikor a szomszéd fiúk abbahagyták a civakodást, és elmondták a reggeli imát a gwynythaidi szentek tiszteletére, én is velük imádkoztam. A stav rezsim szigorúan tiltott a sajátjukon kívül minden vallást, és apám sosem imádkozott semmiféle istenséghez, viszont mindegyikről mindent megtanított nekem. A kirru istenségek bosszúállók voltak, a vorstav’n ősök szellemei rémisztőek, a qunsiibeli Megvilágosodott túl szigorúan ítélt, ezért úgy éreztem, hogy ha bárki is meghallgatja az imáimat, azok a védelmező gwyn szentek lesznek.

Aznap reggel azért fohászkodtam, hogy apám legyen ismét Mr. Finweint.

Amikor az ajtó résén át gyertyafényt láttam, kipattantam a takaró alól. Apám a konyhaasztal mellett kuporgott. Az ajtó nyikorgására megfordult, és az egyik gyakori alakjának hosszú orra felett pillantott rám. Nagyon csalódott voltam.

Apám jelenlegi alakja, Sniq, az egyik oktatóm volt, aki régen egy qunsiibeli utazó cirkuszban dolgozott. Utáltam ezt az illúziót, a kócos haját, a görbe lábát. Sniq egy szalvétán friss zsemléket tolt elém, még melegek voltak, gőzölögtek a hideg konyhában. Megkordult a gyomrom. Halványan éreztem ugyan, hogy a vigyorában büszkeség lappang, elvégre én segítettem, hogy ezt az ételt megszerezzük, de mégsem tágítottam az ajtóból.

– Beszélj nekem a szomszédokról – szólított fel Sniq.

Visszatérő kérés. Apám minden reggel kikérdezett, hogy mit csinálnak a szomszédok. Gyakorolni kell a megfigyelés képességét. Én az előző napról akartam kérdezni, de tudtam, hogy jobban teszem, ha engedelmeskedem, úgyhogy már kezdtem is:

– A harmadik fiú kéményseprő állást kapott, az apja nagyon büszke rá.

Sniq felmordult.

– Na és miért büszke rá az apja?

A válasz nyilvánvaló volt, de apám mindig rákérdezett az okokra, hogy az emberek mit miért tesznek és mondanak.

– Mert ha jól dolgozik a fiú, akkor talán felveszik a munkások osztályába.

Sniq bólintott, aztán elővett egy cigarettát a csíkos inge zsebéből, és rágyújtott. A téli szél besüvített az ablakon, és szétkergette a füstöt. Apály volt, a fuvallat behozta a kanális orrfacsaró bűzét is.

Megmozgattam fázós lábujjaimat, és bántam, hogy nincs rajtam zokni. Próbáltam nem túl mélyeket lélegezni. Egy kérdés volt a nyelvemen, és megpróbáltam visszatartani, de nem sikerült.

– Miért nem lehetsz ma is Mr. Finweint?

Sniq megdermedt, aztán beleszívott a cigarettájába.

– Mit mondtam neked az arcokról?

– De állandóan átváltozol – motyogtam. – Nem igazság! Miért nem…

– Mit mondtam?!

– Kérlek…

Ököllel az asztalra csapott. Felállt.

– Mit kell tudni?

Vacogott a fogam, amikor fölém hajolt.

– Mondd! – Sniq csúf, töredezett körmei az államba mélyedtek.

– Nem biztonságos – dünnyögtem.

– Micsoda nem biztonságos?!

– Ha csak egy arcunk van. Nem szabad… kiszámíthatónak lenni. – Ez volt a harmadik szabály.

Sniq szipogott. Valami nagyon nem rá jellemző lágyság ült ki az arcára, de azonnal el is illant.

– De azt mondtad, máskor is veled mehetek.

Meleg füst kígyózott az arcom körül.

– Egész jót alakítottál tegnap – mondta Sniq. Összevontam a szemöldökömet. Mr. Finweint bezzeg azt mondta, hogy hihetetlenül ügyes voltam. – Afyn szerepe veszélyes. Ha Afyn akarsz lenni, teljesen bele kell élned magad, érted?

– Igen. – Semmit nem akartam jobban, mint ezt.

– Remek. Nekem most dolgom van. Te itt maradsz, és gyakorolsz. – Megcibálta a copfomat, aztán felvette Sniq szokásos piros kabátját.

Amikor már nyitotta volna az ajtót, kibukott belőlem a kérdés, ami egész éjjel aggasztott:

– De mi lesz azzal a munkással?

Sniq rám pillantott.

– Nem lesz semmi baja. A munkásosztályhoz tartozik. Vannak valódi papírjai, be van jegyezve a stav rezsim nyilvántartásába. Dolgozhat valamelyik gyárban, nem úgy, mint mi. Ezért kell tennem, amit teszek. – Megint szipogott, aztán leguggolt elém. – Firin, nekünk csak két választási lehetőségünk van. Vagy megalázkodunk a stav rezsim előtt, és reméljük, hogy felvesznek a munkások osztályába, ahogy a szomszéd fiúk teszik, vagy dolgozhatunk, ahogy tegnap csináltuk, és összegyűjthetjük a pénzt, hogy messzire meneküljünk innen. Hát nem jobb az utóbbi?

– De – feleltem ökölbe szorított kézzel.

– Akkor jó. Lesz pénzünk, elhajózhatunk, ahová csak akarod, és az lehetsz, aki csak lenni akarsz. Most pedig gyakorolj.

Hallottam a lépteit, ahogy lesiet a lépcsőn, aztán a konyhából elvittem a zsemlét és az olajlámpát. Éhesen rágtam, és közben az ágypokrócok között kutattam, amíg megtaláltam az ezüst zsebtükröt, amit apám adott régen. Letettem a lámpát, és keresztbe tett lábbal a földre ültem. Firin arca nézett rám a tükörből. Vékony szálú, barna haja itt-ott kiszabadult a copfjaiból, kerek orra volt, és kiálló arccsontja. Úgy nézett ki, mint valami sötétben élő kis jószág. Lehunytam a szememet, és az átváltozásra koncentráltam. Az illúziófonalam megremegett. Libabőrös lettem, bizsergett a nyakam és a koponyám, és amikor kinyitottam a szememet, Afyn hollófekete fürtjein megcsillant a napsugár.

Órák teltek el. Felkelt a nap. A szomjúságtól kiszáradt a szám. Csorgott rólam a verejték, a felsőtestem minden izma sajgott, de tartottam a fekete fürtöket, amíg szédülni és reszketni nem kezdtem.

Tökéletesíteni fogom az illúziót. Segíteni fogok apámnak… és egy nap tényleg Afyn leszek, kerüljön, amibe kerül.

NÉGY

FIRIN

MOST

Kilenc ember.

Kilenc ember állt köztem és a jegy között, amivel végre elhagyhatom az Iket-szigeteket. Megmarkoltam a táskám szíját, amikor az előttem sorakozó család a szögletes állú kormányostiszt rezzenéstelen tekintete elé lépett.

Már csak hat ember.

Magam mögé pillantottam. Az ordibáló, alacsony osztályokba tartozó dokkmunkások és az aggályoskodó, felsőbb osztályokba tartozó utasok mellett legalább két tucat stav katona is nyüzsgött körülöttem. Úgy néztek ki a zsúfolt Kikötőben, mint a sziklák az emelkedő tengerben. Legalább négyük fekete nodtacht egyenruhát viselt. Egy-egy embert kirángattak a sorból, mire kitört a káosz. Minden kiszemeltnek leellenőrizték a karját.

Engem kerestek.

Hátat fordítottam, és megpróbáltam nyugodtan lélegezni. A takács papírjai a lila kabát zsebében zörögtek. A nodtacht, akinek az arcán horog alakú sebhely éktelenkedett, nem volt itt. Ha nem kutatta át a takács otthonát, akkor a katonák legfeljebb csak találgatnak, hogy miféle arcot viselek.

A Kikötő szerencsére rendkívül zsúfolt volt, a közép- és felső osztálybeli polgárok vacogtak a kora tavaszi hidegben. A legtöbben nem tudták, mennyire erős ismét a régi stavellenes reformmozgalom, de megéreztek valamit, és menekülőre fogták, mint az állatok a vihar előtt. Amint a reformisták lecsapnak, a Vorstav’n Birodalom még több katonát és nodtachtot küld a kontinensről, és mindenkit megbüntetnek, aki hajszálnyit is gyanús. Én jó messze akartam lenni, mire ez megtörténik.

A Kikötőben ketyegett az óra. A móló deszkái alatt a vízben stav hírlap úszott. A hírek a munkásokra kivetett új adókról, letartóztatásokról, kivégzésekről, kijárási tilalomról szóltak. Előttem a sorban egy kalmárok osztályába tartozó gyerek bömbölni kezdett. Megborzongtam.

– Nem akarok Qunsiibe menni – sírt a fiú. Már órák óta méltatlankodott.

– Tudom, kicsikém – guggolt le hozzá a fiatal anya. – De hidd el, jó móka lesz. – A nő mögött egy még apróbb kisfiú egy zsemlét szorongatott a dundi kezében, amit szinte eltakart a vastag gyapjúkabát ujja. A gyerek azóta bámult engem, amióta beálltam a sorba.

Szorosabban fogtam a táskámat, és nyugat felé pillantottam, a Lélekvesztő irányába, aztán elfordítottam a tekintetemet, mielőtt még elöntenének az apámmal kapcsolatos, fájó gondolatok. Az öbölben hajók százai ringatóztak a láthatáron. A legtöbbjük nyersanyagot és élelmiszert szállított az északi kontinens országaiból. Ellátták a gyárakat, a gyárakban dolgozó munkásokat, és legfőképp kiszolgálták a Vorstav’n Birodalom mohóságát. A hajók többsége tovább ment délre, a birodalomba, de néhányan visszaindultak északra, és áru helyett utasokat vittek a visszaúton. Hamarosan én is felszállok az egyikre, és Qunsiibe megyek, ahol végre nem a túlélés, hanem az élet lesz a cél.

Egy idős házaspár lépett a kormányostiszt elé.

Négyen voltak előttem.

A Kikötő hangzavarát túlharsogta egy iszonyatosan fájdalmas sikoly, és a sivalkodó gyerek ijedten elhallgatott. Az öccse összerezzent. Négy mólóval arrébb egy stav katona kirángatott a sorból egy asszonyt, és letépte a ruhája vállrészét, szanaszét repültek a gombjai. Ellenálltam a kísértésnek, hogy a felkaromra tegyem a kezemet, a forradás fölé. Annyira szorítottam a táskámat, hogy a kezem is elfehéredett.

Előrébb léptem. A tömegen átvágva egy bőröndökkel megrakott kézikocsi közeledett felém.

– Tele van ma velük a Kikötő. Szerinted tudják? – motyogott a kézikocsit toló munkás, fogpiszkálóval a szájában.

– Nem. Szerintem keresnek valakit – felelte a társa. Utánuk fordultam. – De ha engem kérdezel – folytatta a férfi –, akkor pont rossz helyen kutatnak. Ma este mindenki a Társulatnál lesz. Te is jössz?

– A Szoveszt térre? Naná!

A két hordár eltűnt a tömegben.

Elakadt a lélegzetem.

A Rejtőző Társulat.

A régi, illegális színitársulat, amit mindenki csak Társulatként emlegetett. Alig tértem magamhoz a nevük hallatán. Évekkel ezelőtt, mielőtt még a stav ügynökök rájöttek, hogy mit tettem, és mire vagyok képes, ott voltam a Társulat minden titkos előadásán. De négy éve, amióta a többi reformistával együtt ők is eltűntek, egy szót sem hallottam felőlük.

Régi életem éles darabkái belém hasítottak. Az olajlámpák szaga, a hegedűszó, a mindentudó mosoly egy szeplős arcon, és egy érdes tenyér érintése. Végigfutott rajtam a remegés.

Szoveszt.

Ha Bregan él, akkor négy év óta először biztos voltam benne, hogy tudom, hol lehet.

– Asszonyom, jól van? – kérdezte aggodalmas arccal a kalmár osztálybeli anya. – Valami baj van?

– Nem… dehogy… jól vagyok.

A nagyobbik fia megint visított, és megrángatta a nő szoknyáját. A kisebbik gyerek ismét engem bámult.

– Következő! – kiáltott a kormányostiszt. A család előtt sorban álló fiatalember odalépett hozzá. A kormányostiszt, mielőtt köszönt volna, hangosan a sorhoz fordult: – Négy! Már csak négy jegy van erre a hajóra!

Elszorult a szívem. A mögöttem állók felnyögtek. Az anya és a gyerekei elviszik a maradék jegyeket.

Amikor hátrapillantottam, megfagyott a vér az ereimben.

A Kikötő szélén ott állt a sebhelyes arcú nodtacht, mint egy hatalmas torony, és körülötte stav katonák várakoztak. A nodtacht erősen gesztikulálva beszélt, kontyos hajviseletet írt le, és egy kézitáskát. Rólam beszélt. Arról, hogy a takács alakjában hogy nézek ki. A kisfiú folyamatos visításától rázott a hideg.

Muszáj most rögtön hajóra szállnom.

Amikor a dokkon végigtolták a következő kézikocsit, tele zsákokkal és élelemmel, görcsbe rándult a gyomrom. A kisebbik fiú néma, rezzenéstelen arcába néztem. Az anya a másik gyereket nyugtatta, én pedig leguggoltam, és bár gyűlöltem magam, amiért ezt teszem, de halkan megszólítottam a gyereket.

– Nézd csak!

Megpörgettem egy pénzérmét, és hipnotizáltam a fiút.

Aztán a kézikocsira tettem.

Eltűnt a liszteszsákok között, és a bátyja visításától nem lehetett hallani a kiabálását. A kézikocsi továbbhaladt.

– Következő! – kiáltott a tiszt.

Az anya elé állt. Megfogta a nagyobbik gyereke kezét, aztán a kicsiért gyúlt. Holtsápadtra vált az arca, és kiáltozni kezdte a gyerek nevét.

Megfogtam a vállát.

– Asszonyom, azt hiszem, arra a kocsira mászott fel a fia. – A távolba mutattam, ahol még épp látni lehetett a kordét. A nő felkapta a nagyobbik fiát, és elrohant. Tudtam, hogy meg fogja találni a kicsit, de addigra már megszereztem az egyik hajójegyet. Ők a kalmárok osztályához tartoznak, bizonyára találnak másik hajót. Én viszont nem találnék.

Csorgott a homlokomról a verejték, amikor a kormányostiszt elé léptem.

– Hová utazik? – kérdezte.

– Qunsiibe – feleltem, és átnyújtottam neki a lopott papírokat.

Megvizsgálta a papírjaimat, aztán az arcomat – a takács arcát.

– Nyolcszáz.

Elővettem minden vagyonomat, amit négy év alatt összegyűjtöttem. Több száz aranyért vásároltam ezt a négy aranyrudat a bankból. A kormányostiszt bólintott, visszaadta a papírjaimat, és velük együtt egy jegyet is kaptam. Megszemléltem, és valami furcsa késztetést éreztem, hogy a móló alatt hullámzó vízbe hajítsam.

– Napkeltekor indulunk.

– Napkeltekor? – hebegtem. Az nekem túl késő.

– Nincs engedélyünk, hogy korábban kihajózzunk. Baj?

– Nem baj – nyögtem ki nagy nehezen. Biztosan nem kapnék helyet másik hajón. Muszáj vállalnom a kockázatot.

A fejemre tettem a csuklyámat, és elvegyültem a móló nyüzsgésében. A partra érve nyugat felé indultam, mert arra kevesebb stav katona járőrözött. Nem mertem felpillantani, a macskaköves utat néztem, közben megragadtam az illúziófonalamat, és ráncokat varázsoltam az arcomra, a hajamat pedig megritkítottam. Ha szerencsém van, megúszom élve, de ha a nodtacht gyanakszik, hogy elloptam a takács identitását, akkor vajon mennyi időbe telik, hogy az összes hajó utaslistáját végigkutassák, és megtalálják a nevét?

Akárcsak egy virág a fagyos télben, úgy hajtott ki a fejemben egy lehetetlen gondolat: elmehetnék a Szoveszt térre, és elrejtőzhetnék a Társulatnál, amíg a hajóm indul. Összetört szívem elfacsarodott a hosszú évekkel korábban szerzett sebektől, de nem törődtem a fájdalommal. Logikát kerestem. Az illegális színház olyan ügyesen rejtőzik, és olyan megközelíthetetlen, hogy ott sokkal nagyobb biztonságban lennék, mint bárhol máshol a városban. Még egyszer utoljára láthatnám Bregant, már ha itt van egyáltalán. Ha senkivel nem beszélek, és nem mutatom az igazi arcomat, nem lesz baj.

Felpillantottam. A kikötői óra szerint tizenkét óra van hátra napkeltéig. Ha sikerül…

A pillantásom összeakadt a sebhelyes nodtacht tekintetével. Mintha két kard pengéje ütközött volna össze. A meglepetéstől megrezzentem, és döbbenten ébredtem rá, hogy bár a takács arcát már megváltoztattam, de elfelejtettem megszabadulni a lila kabáttól.

A nodtacht felvonta a szemöldökét.

Mielőtt még parancsot kiálthatott volna, sarkon fordultam, és elrohantam.

ÖT

FIRIN

RÉGEN

Tizenhat éves koromban, egy sivár tavaszi estén átosontam egy sikátoron a Halászrakpart és a Banknegyed között. Drága kelméből készült, hímzett ruhám szoknyája és hosszú ujja gyűrött volt. A zsebtükrömben kicsit igazítottam az illúzión, megvastagítottam a szemöldökömet, és hegyesebb formát adtam az államnak, hogy hasonlítsak a képre, amit a célpontom rég elhunyt húgáról láttam.

Az aznapi trükk egy hamis üzletkötés volt, ehhez bájosnak kellett lennem, és ha sikerül, akkor talán soha többé nem kell apámmal trükkökből élnünk.

Körbepillantottam. Az év első aratásának termése hajókon érkezett Gwynythaidből. Az Iket-szigetek sziklás talaján nem nőtt gabona, úgyhogy az év egyik legforgalmasabb napja zajlott a Kikötőben. Az ég szürke volt, a Sarok felett ívelő hídon emberek sürgölődtek, árut cipeltek a Kikötőből. A kalmárokat és feletteseket munkásosztálybeli szolgák kísérték, és mielőtt mindenki elindult volna a saját negyedébe, letérdepeltek a császár szobra előtt.

A célpontomat kerestem, de megpillantottam egy hirdetményt, amit ide-oda fújt a hűvös szél. A TERZATI ELSŐBÁLOZÓ A NAGYSZÍNHÁZBAN! – olvastam. A felirat alatt egy vorstav’n táncos szökellt mosolyogva. Az év előadása, melyben Aza Veska’nora új szólótáncosnője, Sochya’tov táncolja a főszerepet. Ha sikerül a ma esti üzlet, apámmal ünnepelni fogunk, és megnézzük.

Minden táncot alaposan tanulmányoztam, amit csak láttam. Amikor apám nem volt otthon, gyakoroltam a mozdulatokat. Táncosnő akartam lenni, ha sikerül elhagynunk Luisonnt, de nem serdzat táncos, mivel az szigorúan vorstav tánc volt. Egy hasonló kirru táncot akartam táncolni, amiről egy felettesosztálybeli férfitól hallottam, akit apámmal néhány hónappal korábban kijátszottunk. Amint Iakirruba érkezünk, meg akartam tanulni.

Apámnak és nekem sokkal tovább tartott összegyűjteni a pénzt, mint reméltem. A trükkökre fel kellett készülni, és a megkeresett pénz java részét be kellett fektetni az újabb kellékekbe. De ma minden jóra fordul.

Évek óta minden időmet lekötötték a trükkök és a felkészülés. Apám számos alakjának voltam a segédje: bűvészeknek, művészeknek, katonáknak, kémeknek. Így tanultam meg tökéletesíteni az átváltozásomat, a hajam és az arcom átalakulását, a testalkatom és a tartásom újabb és újabb variációit. Elsajátítottam a vorstav nyelv alapjait, és addig gyakoroltam a kiejtést, amíg az északi kontinens nyelvét, az iaqunt képes voltam könnyedén beszélni akár qunsii, akár kirru, akár gwyn dialektusban.

Eltűrtem az apám által alakított oktatóim haragját, lekicsinylését, közönyét, és cserébe néhanap, egy jól sikerült csalás után, gazdagon ünnepeltünk, mint Mr. Finweint és Afyn. Csak ilyenkor tudtam tényleg élni.

Az utolsó nagy trükk óta hónapok teltek el, apám többet volt távol, mint otthon. Sosem mondta el, hogy merre jár, mit csinál, amikor magamra hagy, de sejtettem, hogy a szökésünket tervezi. A mai trükk után meglesz a pénz, hogy északra hajózzunk. Apám ott munkát vállalhat, én pedig táncosnő lehetek, és végre fellélegezhetünk.

Illúzióm segítségével szépen manikűrözött ujjaim közt gyűrögettem a vállkendőmet, és körülnéztem a Sarkon. Értelmetlennek tűnt, hogy ennyi gazdag ember és teli erszény között egy bizonyos arcot keressek, de mi már rég nem foglalkoztunk kisstílű lopással. Apám jól jövedelmező üzleti csalásait hónapokon át terveztük. Kémkednem kellett a célpontok után, ki kellett puhatolnom a hátterüket, meg kellett tudnom, mi érdekli őket, mire vágynak. Szerettem ezeket a feladatokat, mert legalább ilyenkor elhagyhattam a lakást.

Az elmúlt hónapban kinyomoztam, hogy mai célpontunk, Ihan Hulei báró a Luisonn Hajógyárak legnagyobb gyárának tulajdonosa. Az apja Qunsiiben él, és az ottani vállalkozás Iket-szigeteki alvállalata is a báróé, valamint egy színháza is van a kontinensen. Három fivére él Qunsiiben, és volt egy húga is, aki még gyermekkorában meghalt. Néhány évvel korábban olvastam, hogy a báró feleségét megölte az ital, miután a fiukat elveszítették, amikor elsüllyedt a hajó, amin utazott. A tragédiák mellett ráadásul botrányba is keveredett, mert az egyik gyárában meghalt egy munkáslány. A báró minden munkás bérét felemelte, hogy megbékéltesse őket.

Először arra gondoltam, hogy az illúziómmal a néhai feleséghez leszek hasonló, de inkább empátiára volt szükségem, mint gyászra, úgyhogy a húgát választottam. Találtam róla egy régi képet, és olyan arcot varázsoltam magamnak, ami pont annyira hasonlít rá, hogy a báró figyelmét felkeltse.

A nemesek igen ritkán jártak el a gazdagdombi kúriáikból, úgyhogy ezt a mai lehetőséget meg kellett ragadni. Ha minden jól alakul, apám meghívja a bárót vacsorázni, és nyélbe üt egy hamis üzletet, ami elég pénzt hoz nekünk, hogy elhagyhassuk az Iket-szigeteket. Ha sikerül, a Nagyszínházban fogjuk megünnepelni.

A téren az emberek ide-oda pillantottak, hajuk és ruhájuk lobogott az egyre erősödő szélben. Feszültség futott át rajtam, és nem csak a készülő vihartól. Olyan érzésem volt, mintha az aratási ünnep mögött valami veszély leselkedne. Aztán megpillantottam az okot.

Mindenhol stav katonák nyüzsögtek, minden sarkon ott álltak, és az emberek nagy ívben kikerülték őket. A Vorstav’n Birodalom a munkások gyakori lázongása miatt még több katonát küldött a császárságból. De nem a kék egyenruhás katonák aggasztottak leginkább, hanem a tucatnyi, fekete bőrbe öltözött nodtacht, akik a környéket vizslatták. A birodalom biztonsági ügynökei többnyire álruhában tevékenykedtek, de az egyre általánosabbá váló sztrájkok és tüntetések miatt most már nyíltan mutatkoztak, hogy az embereket megrémítsék, és ezáltal engedelmességre kényszerítsék. Ha bárki ki tudná szimatolni, hogy miben sántikálunk apámmal, az csak egy nodtacht lehetett.

Ha nodtacht van a közelben, akkor mindegy, mi a feladat, azonnal hagyd abba. Ez volt a nyolcadik szabály.

Néhány évvel korábban nem vettem észre a nodtachtot, és az orra előtt vertem át egy felettesosztálybeli férfit. Apám azonban nem fejezte be a trükköt, hanem hazacipelt, és bezárt a lakásba, mintha még mindig hétéves kislány lennék. Három hónapig bámultam ki a konyhaablakon, sőt voltak napok, amikor az ágyból sem keltem fel.

Még sosem vertünk át egy bárót. A bárók voltak Luisonn leggazdagabb polgárai, hatalmas üzleteik voltak, sokuk nemzetközi vállalatokat is birtokolt. A legtöbbjüknek más országokban volt az elsődleges otthona. Jobb lehetőséget keresve sem találhattunk volna, hogy megszerezzük a szükséges pénzt. Megigazítottam a ruhám ujjába rejtett kést. Nem fogom abbahagyni a feladatot.

Íme.

A hídon feltűnt egy férfi. Sűrű, szőke haja és világos arcbőre volt, fényes cilindert, jól szabott, kék öltönyt és élénkzöld mellényt viselt. Bár nem látszott a csuklóján a fehér rangszalag, de anélkül is kirítt a környezetéből. Hulei báró nyilvánvalóan nemes volt.

Az ajkamba haraptam, és a nodtacht ügynökökre pillantottam. Felgyorsult a pulzusom, de mély lélegzetet vettem, és felidéztem egy munkásosztálybeli lány emlékét, akit egyszer a puhatolózásaim során láttam. A lány bátyja visszafeleselt néhány stav katonának, azok pedig összeverték, és közben a lányról sütött a jeges rémület. Apám megtanított, hogyan használjam az emlékeket arra, hogy hitelessé tegyem a szerepeimet. Most magamra vettem a lány rémületét, és beszaladtam a térre.

Egyenesen beleütköztem a célpontomba.

– Jaj, bocsánat – hebegtem, és elejtettem a vállkendőmet.

A báró megfogta a vállamat, és amikor felpillantottam, úgy leesett az álla, mintha kísértet állna előtte. Elöntött a győzelem mámora.

– Ugyan, ne kérjen bocsánatot, kisasszony – mondta előkelő qunsii akcentussal. – Valami baj van? – Hulei idősebb volt, mint amire számítottam, kerek, kövérkés arca nem hasonlított az újságokban megjelent képekre.

A rangszalagjára rebbent a tekintetem, aztán közelebb léptem, és egy tősgyökeres gwynythaidi lány dallamos akcentusával szólaltam meg.

– Igen, bajban vagyok… nem találom az édesapámat… nem tudom, hová tűnt…

– Nyugodjon meg, itt biztonságban van. – A báró levette a cilinderét.

A hozzánk legközelebb álló nodtacht – egy nő, akinek a haja kötélnél is vastagabb fonatba volt tekerve – felénk pillantott, aztán tovább beszélt a stav katonákkal. Fellélegeztem.

– Hol látta utoljára? – kérdezte Hulei, aztán felvette és leporolta a vállkendőmet. A szeme ragyogott, mint a kéklő ég az azúr tenger felett.

Apámmal már nem egy előre kitalált forgatókönyv párbeszédeivel vittük véghez a trükkjeinket, mert mostanra kitűnően megtanultam improvizálni. Csak a történetet eszeltük ki előre.

– Azt mondta, hogy bemegy egy ékszerészhez, de elkalandozott a figyelmem, és betértem egy könyvesboltba, mert Sumni egyik könyvét láttam a kirakatban – mondtam. – Csak egy percig voltam bent, és mire kijöttem, az édesapám már nem volt ott.

– Szerintem tudom, merre mehetett. Elkísérem önt.

Magabiztos léptekkel sietett át a téren, látszott rajta, hogy megszokta, hogy minden probléma megoldható némi pénzzel. Amikor hátranéztem, a nodtacht nő már nem volt ott. Jól haladt az ügyem. Szánalmasan szipogva magam köré tekertem a vállkendőt.

– Szívesen olvassa Sumni könyveit? – A báró a kalapjával babrált.

– Igen. – Tudtam, hogy Sumni volt a báró kedvenc filozófusa. – Nagyapám Qunsiiből származott.

– Értem. Az ékszerész üzlete ott van…

Mielőtt befejezhette volna a mondatot, a téren kiáltás hallatszott.

– Afyn? Afyn! – Apám felénk rohant, drága öltönykabátja kigombolva, a haja kócos volt.

– Papa! – A karjába vetettem magam, és ő szorosan átölelt.

– Jaj, kicsikém, már mindenütt kerestelek – sóhajtott, és eltartott magától, hogy szemügyre vegyen. Arcára kiült az aggodalom. – Mi történt?

– Elkeveredtem. Ez az úr segített. – Visszafojtottam a lélegzetemet, de apám láthatóan nem vette észre a közelünkben megjelent nodtachtot.

Apám szeme a báró fehér rangszalagjára tévedt. Meghajolt.

– Végtelenül hálás vagyok önnek. A nevem Othan Finweint. – Kézfogásra nyújtotta a kezét.

A báró fejet hajtott, és megrázta apám kezét.

– Ihan Hulei vagyok. Igazán nincs miért hálálkodnia.

Hirtelen egy hosszú árnyék esett ránk az esti homályban.

– Valami gond van?

A mély hang egy hatalmas termetű férfihoz tartozott. A férfi sűrű szakállát horog alakú sebhely szelte ketté. Amikor világos szeme az enyémbe nézett, majdnem összeestem a rémülettől. Mögötte két másik nodtacht állt, kezük a pisztolyukat tartó övön. Izzadt tenyerembe csúsztattam a késemet.

Apám megszorította a vállamat.

– Mi csak…

– Semmi gond nincs – felelte a báró határozottan. – Minden a legnagyobb rendben.

A nodtacht homlokán lüktetett egy ér. Éles szél fújt. Apám tekintete zavartan ugrált a báró és a nodtacht között.

– Most már minden rendben. A lányom igazi csavargó, de szerencsére nem került bajba. – Ezzel rámosolygott a nodtachtra, ahogy egy naiv gwyn utazó tenné, akinek halvány fogalma sincs a stav rezsim veszélyeiről. Visszafojtottam a lélegzetemet.

– Kérem a papírjaikat – parancsolta a hatalmas férfi, és kinyújtotta a kezét.

– Máris adom, egy pillanat. – Apám a zakója belső zsebében kotorászott. Én remegő kézzel nyújtottam át a papírjaimat.

– Erre semmi szükség – szólt közbe a báró.

Felpillantottam. Magabiztos volt a tartása, a szemében szigorúság villant. Luisonnban a nemeseké volt a legfelsőbb osztály, de Hulei báró qunsii volt, nem vorstav. A nodtachtok a vorstav’n császárt szolgálták, és kívül álltak a stav rezsim törvényein. A jelen helyzetben nem volt világos, hogy ki a rangosabb, de a báró megvédett minket, pedig idegenek voltunk, és nála alacsonyabb osztályba tartoztunk. Mintha személyes sértésnek vette volna a nodtachtok viselkedését.

– A papírokat! – követelte a nodtacht.

– Tessék, parancsoljon. – Apám átnyújtotta a hamis iratokat.

A nodtacht megvizsgálta, majd biccentett.

– Üdv Luisonnban. – Még egyszer végigmért minket, aztán távozott.

Felsóhajtottam. A báró körülnézett, és a szigor eltűnt a szeméből. Nevetőráncok jelentek meg helyette.

Rámosolyogtam.

– Köszönöm szépen a segítségét, uram.

Apám a nodtacht után nézett. Színlelt kedélyessége az arcára fagyott. Kérlek, ne hagyjuk abba, fohászkodtam magamban. Meghívhatnánk a bárót vacsorára, ahogy terveztük, rászedhetnénk egy hamis üzleti ajánlattal, aztán ünnepelhetnénk a sikert a Nagyszínházban.

– Minden jót – köszönt el a báró, és feltette a cilinderét.

– Ön ismerős nekem valahonnan – improvizáltam. Félrehajtottam a fejemet, hogy megszemlélhesse a húgáéhoz oly hasonló arcomat. Nem hagyhatom, hogy elmenjen. – Nem lehet, hogy olvastam önről az újságban?

Apám, rajta!

– A kisasszony újságot is olvas? Nahát!

– Ön a Hulei és Hulei vállalatot birtokló család tagja? – kérdezte végre apám, mintha most döbbenne rá. Hála a szenteknek, visszatért a tervhez. – Qunsiiből?

– Igen. – A báró szeme felcsillant. Uralkodtam magamon, nehogy fészkelődni kezdjek.

– Micsoda szerencse – jelentette ki apám. – A Thayne Unitednél dolgozom, Gwynythaidből. Új vállalat, fakitermeléssel és feldolgozással foglalkozunk. Szívesen beszélnék önnel. Amúgy is szeretném viszonozni valamivel a lányomnak nyújtott segítségét. Meghívhatom vacsorára?

A báró az arany zsebórájára pillantott.

– Rendben. Mit szólna Atzuie étterméhez? Itt van a közelben, a Tizenhetes sarkán.

Ugrándozni tudtam volna örömömben.

– Remek – bólogatott apám, aztán a fent gomolygó felhőkre sandított. – Találkozzunk ott. Csak előbb a szállásunkra kísérem a leányomat.

Micsoda?! Nem! Úgy volt, hogy én is velük vacsorázom! Az lett volna a feladatom, hogy eltereljem a báró figyelmét, ha netán gyanakodni kezdene.

– Gyere, Afyn – mondta apám.

– Nem mehetek veled?

Apám felnevetett, de én éreztem a hangjában a figyelmeztetést.

– Nem, ez egy üzleti tárgyalás, kicsim. – Fejet hajtott a bárónak. – Akkor ott találkozunk. – Azzal belém karolt, és magával vitt.

Miután befordultunk egy sikátorba, lerántottam a vállamról a nevetségesen drága vállkendőt.

– Miért nem viszel magaddal a vacsorára?

– Mert felelőtlenül viselkedsz – mordult rám apám, pedig Mr. Finweint alakjában máskor sosem volt türelmetlen.

– A nodtachtok miatt? Nem vettem észre – hazudtam. – De nem is számít, mert becsaptuk a nodtachtot és a bárót is. – Luisonn legveszélyesebb, legnagyobb hatalmú embereit.

– Azt hiszed, mindent tudsz – mondta apám. – Pedig korántsem. Most pedig, kérlek, menj haza. – Megigazította a kabátját, és megmozgatta a vállát, mintha Mr. Finweint szerepét akarná visszaölteni magára. Valami balsejtelem lett úrrá rajtam.

– De te véghez viszed a trükköt, ugye? – Nagy szükségünk volt a pénzre.

– Igen.

– És Az elsőbálozó?

Barna szemében rideg makacsság villant.

– Az ki van zárva. Így már nem lehet.

Tehát büntetésből nem visz el.

Néhány fájdalmas pillanatig farkasszemet néztünk. Úgy éreztem, még a csontjaim is sajognak. Jól játszottam a szerepemet, és még órákig Afyn bőrében tudtam volna maradni. Segíthetnék megkötni az üzletet, és végre lelépni erről az átkozott szigetről. De ha apám meghozott egy döntést, arról lehetetlen volt lebeszélni. Ha vitatkozom, azzal csak magamnak ártok.

Ismerős fáradtság lett úrrá rajtam, ahogy visszaalakultam Firinné. Ökölbe szorítottam a kezemet.

– Helyes – jelentette ki apám, és keresztbe fonta a karját. – Reggel hazajövök.

Sarkon fordultam, és kirohantam a sikátorból. Éreztem, hogy figyel. A Nincstelenek negyede felé vettem az irányt, ahogy elvárta, de a zsebemben még ott voltak Afyn papírjai.

Ha apám nem akarja, hogy segítsek neki, akkor nem fogok.

De Az elsőbálozót akkor is megnézem.

HAT

FIRIN

RÉGEN

Már félúton voltam a Lélekvesztő felé, amikor végre másfelé mertem indulni. A súlyos felhők óriási vihart ígértek. Sikátorok közt kanyarogva visszamentem a Felettesek negyedébe. Nagyon figyeltem, hogy nem látom-e apámat, de Mr. Finweintnek nyoma sem volt. Mindenesetre azért felöltöttem egy új arcot, ami nem volt a sajátom, de Afyné sem. Átlagos, csinos, tiszta arcú lány voltam a felettesek osztályából.

Amikor a Nádordomb fénylő macskaköveire léptem, még a levegő is nyugodtabb lett. Kevesebb nyüzsgés, kevesebb zaj. A vihar is távolodni látszott. A felettesek büszke tartását felvéve felszegtem az állam, de a könnyedség csak látszat volt. Közeledtemre egy cigarettázó stav katona ellépett a fal mellől. Felmutattam a csuklómon a kék rangszalagot, mire megint a falnak dőlt, és már nem törődött velem.

Elsiettem mellette, és fellélegeztem, amikor már a császár kis márványszobra előtt térdepeltem a téren. A túloldalon, a Nagyszínház előtt hatalmas hirdetés lobogott. Az elsőbálozó. A képen a táncosnő valóban táncolt a szélben.

Hatalmas kockázatot vállaltam. Már többször besurrantam a Nagyszínházba, de mindig csak olyankor, amikor biztosan tudtam, hogy apám napokig távol lesz. Most azonban itt volt, néhány utcányira. Ha elkapnak a stav katonák, akkor lecsuknak birtokháborításért, vagy lopással vádolnak, és felakasztanak. De nem esett nehezemre kifogni rajtuk. Ha viszont apám kap el itt, akkor a saját kezével öl meg.

A pánik a legnagyobb ellenség, ezt szokta mondani. A magabiztosság a kulcs. A szoknyámba töröltem izzadó tenyeremet, és megálltam a színház előtt. Igenis menni fog.

Az ajtót stav katonák őrizték, a jól öltözött közönség hosszú sorban kígyózott befelé. Kihúztam magam, és öntudatosan átvágtam köztük. Figyelnem kellett, hogy lassan lépjek, ne rohanjak, ne keltsek feltűnést. Egy örökkévalóság után az épület mögé jutottam, és felkapaszkodtam a tűzlépcsőre.

A fa lépcsőfokok minden lépésnél recsegtek-ropogtak. A létra tetejére érve megfogtam az ereszt, és felhúztam magam a tetőre. Közvetlenül fölöttem, a tető következő szintjén öt apró ablak nyílt. A bal szélsőről rég letört a retesz, és amikor megnyomtam, halkan nyikorogva kinyílt. Benéztem a függöny mögé a sötét, alacsony mennyezetű előtérbe, aztán a deszkapadlóra ereszkedtem. Bársony és olaj, verejték és parfüm gazdag, különös illata fogadott. A cipőm alatt rezgett a padló. A függöny eltakart, és a sötétben tapogatózva megtaláltam a takarítóhelyiség ajtaját. A nyers fából egy szálka ment a kezembe. Felszisszentem, és a számhoz kaptam az ujjamat.

Az ajtó a semmibe nyílt, mintha egy szakadék szélén álltam volna. Odalent emberek járkáltak, hangok suttogtak, ruhák susogtak. A színpadot olajlámpák fénye borította aranyszínbe. Végigfutott rajtam a bizsergés. Sikerült időben ideérnem.

Előttem egy széles gerenda nyúlt a nézőtér fölé, amit az épület szerkezete tartott. Kimásztam a gerendára, és összekuporodtam. Erről a kakasülőről jobban láttam a színpadot, mint onnan, ahová apámmal ülhettem volna. Elszorult a szívem, de összeszorítottam a fogamat.

Apám kihagyott a tervből. Nem akart idejönni velem. Sebaj, nélküle is itt vagyok.

Idefent azért is jobb volt, mert senki nem láthatta az arcomat. Elengedtem az illúziót, és élveztem, ahogy megkönnyebbül a testem. Így legalább nem kell végig arra figyelnem, hogy fenntartsam az illúziót az előadás alatt is.

A színház elsötétült, a nézőtéren csend lett. A színpad fényei megvilágították az elsőbálozót. Sochya’tov csodálatos tánca az első pördüléstől megfogott. Egyik kérőtől a másikig piruettezett, mindegyiknek követte a lépéseit, majd kikosarazta őket. Én is éreztem minden rezdülésükben a sóvárgást. A közönség hol ámult, hol kacagott, a hangulat kavargott és áramlott, akár a tenger. Minden mozdulatot megjegyeztem, hogy később gyakorolhassam. Meg akartam kérdezni Mr. Finweinttől, hogy mennyire hasonlít ez az előadás a kirru táncokhoz, de persze csak a sötétség ült mellettem. A tenyerembe vájtam a körmömet, és a színpadra koncentráltam.

Amikor színre lépett az elsőbálozó igaz szerelme, a zene lelassult, a táncos mozdulatai kinyújtóztak, mintha megállt volna az idő. A férfi követte Sochya’tov lépéseit, minden plié tükrözte a tétova közeledést.

– Hát te mit csinálsz ott?

A suttogás úgy rám ijesztett, hogy majdnem leestem a gerendáról.

A keskeny ajtónyílásban egy férfi állt. Halálra rémültem, végigfutottam a gerendán, és megpróbáltam elrohanni mellette, de elkapta a vállkendőmet. A kelme a nyakamra tekeredett. Kifordultam belőle, és futottam, nem törődve azzal, hogy a kendő nála maradt.

– Várj! – Lépteket hallottam a fapadlón.

A sötétben a függöny felé tapogatóztam. Ha elkap, bizonyosan átad a stav katonáknak.

– Várj már!

Kinyitottam a törött ablakot, és kimásztam a nedves tetőre. A levegő párás volt az eső után. Gyorsan a tűzlépcső felé csúsztam a síkos tetőcserepeken. De mielőtt odaértem volna, egy kéz megmarkolt, és visszatartott. Megcsúsztam. Remegő térddel támaszkodtam a fogvatartómra.

– Mit keresel idefent? – kérdezte ellentmondást nem tűrően.

A vállkendőm ott lógott a töredezett körmű kezében. Csuklóján kifakult, narancssárga rangszalagot láttam. Megkönnyebbülten pillantottam fel a fáradt szempárba.

Munkásosztálybeli.

Fiatal volt, nálam legfeljebb néhány évvel idősebb. Rozsdavörös fürtjei kilátszottak a sapkája alól. Sötét szeplők pettyezték az arcát.

– Nem lenne szabad itt lenned – mondta.

– Neked sem – vágtam rá Afyn gwyn akcentusával.

– Persze hogy nem. – Elvigyorodott, a mosolya szélesen fénylett, mint a holdsarló. – Egyébként már minden előadást láttam, de téged még sosem.

Megpróbáltam kirántani a kezemet a kezéből.

– Eressz el, vagy sikítok.

Felnevetett.

– És akkor mi lesz? Nyilván nem vagy felettesosztálybeli. Erre a stav katonák is azonnal rájönnek, ha meglátnak. – Végigmérte a drága cipőmet, a gazdagon hímzett szoknyámat és a selyemblúzomat, majd az ápolatlan kezemet. Ekkor döbbentem rá, hogy már nem Afyn vagyok.

Levettem az illúziót a színházban.

Ez a fickó az igazi arcomat nézte.

A tető széle felé hátráltam, el akartam futni az utcán, hogy a megbocsáthatatlan hibám elől meneküljek.

– Nem kéne – mondta. A lábam már lelógott a tetőről, de megálltam. – A közönség még a színházban van, tehát a katonák a téren őrködnek. Ma különösen sokan vannak, és nodtachtok is vannak köztük. Ha meglátják, ahogy lemászol, tudni akarják majd, hogy mit keresett odafent egy felettes kisasszony. – A mosolya merev volt, de feltűnt a szeplői közt egy gödröcske. – Nagy kár lenne, ha felfedeznék a betört ablakot, nem gondolod?

Összeugrott a gyomrom. A fiatalemberre pillantottam, aztán a tűzlépcsőre. Az ösztöneim azt súgták, hogy meneküljek. Ha még Afyn szerepében lennék, akkor a stav katonák valószínűleg segítenének. Főleg, ha úgy látják, hogy egy munkásosztálybeli férfi fenyeget.

Mindenki csak magára számíthat. Te is. Apám kilencedik szabálya.

Megint a fiatalemberre néztem, és görcsbe rántotta a gyomromat az aggodalom. Próbáltam józanul mérlegelni. Ha így megyek a stav katonákhoz, akkor biztosan átlátnak rajtam. Nem változhatok Afynná, hiszen ez a munkásfiú már látta az igazi arcomat, és a kérges kezemet. Hatalmas kockázatot vállaltam azzal, hogy idejöttem, de soha nem kockáztathatom meg, hogy bárki meglássa, ahogy átalakulok.

Apám sosem beszélt az illúzióról.

Kislány koromban sokszor kérdeztem, mi ez, miért vagyunk rá képesek, és van-e más is, aki át tud változni, de apám sosem felelt, csak bezárt a szobámba. Később már megengedte, hogy nyomozzak a csalásaink megalapozására, és én magyarázat után kutattam, de nem találtam semmit. Úgy tűnt, hogy kettőnkön kívül nincs a világon senki, aki képes az illúzióra.

Aztán felfedeztem a legendákat, amelyek arról szólnak, hogy a kirruk nyolc istensége képes emberi alakot ölteni, és isteni üzeneteket családtagok, barátok alakjában átadni. Csakhogy apám és én semmiképp sem voltunk istenségek. Naiv kisgyermekként eleinte attól tartottam, hogy apám megharagított egy istent, és az illúziónk valójában átok. De később már nem törődtem ezzel. Nem számított, honnan van a képességünk, csak az, hogy veszélyt hordoz. A stav rezsim szigorúan büntette, ha bárki a császárukon kívül más istenséget imád. Egyszer láttam, hogy három stav katona félig agyonveri a konyhaablakunk alatt a sikátorban lakó asszonyt, mert a nő azt állította, hogy beszélni tud a gwyn szentekkel.

Ha a stav rezsim tudomására jut, hogy változtatni tudom az arcomat, azt fogják gondolni, hogy el vagyok átkozva. És akkor darabokra tépnek.