Írta: Ali Hazelwood

A mű eredeti címe: Not in Love

Fordító: Stier Ágnes

Szerkesztő: Galambvölgyi Ágnes

Nyelvi korrektor: Hegedűs-Szabó Irén

Műszaki szerkesztő: Daróczi Edit

© Ali Hazelwood

© Stier Ágnes

© Maxim Könyvkiadó Kft.

A kiadvány a szerző és a Berkley, a Penguin Publishing Group imprintjének engedélyével készült, amely a Penguin Random House LLC részlege.

Borítóillusztráció: lilithsaur

Borítóterv: Vikki Chu

ISSN 2676-9875

ISBN 978 963 499 883 9 (puhatáblás), kiadói kód: MX-3070

Kiadja: Maxim Könyvkiadó Kft.

Cím: 6728 Szeged, Kollégiumi út 11/H; tel.: (62) 548-444

E-mail: info@maxim.co.hu, web: www.maximkiado.hu

Felelős kiadó: Puskás Norbert

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítást, a mű bővített, illetve rövidített változata kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

Jennek. Néha eltűnődöm, mihez kezdenék nélküled,
és baromira parázom.

UI: A fehér csoki igazából finom.

UUI: Amikor ezt olvasod,
adj Stellának egy sütit Ali néni nevében!

Kedves Olvasó!

Csak gyorsan írni akartam pár szót arról, hogy az Ez nem szerelem hangnemében kicsit különbözik a múltban megjelentetett regényeimtől. Rue és Eli olyan dolgok következményeivel birkóztak meg – még most is birkóznak –, mint a gyász, az élelmiszer-bizonytalanság és a gyermekkori elhanyagoltság. Nagyon szeretnének kapcsolatot teremteni, de nem tudják pontosan, hogyan oldják ezt meg a testi érintkezésen túl. Az eredmény – azt hiszem – inkább erotikus romantikus történet, mint romkom.

Rue és Eli a történet végén persze boldogan élnek, míg meg nem halnak! De komoly témák is felmerülnek, és előre szólni akartam, hogy tudd, mire számíts.

Szeretettel:
Ali

1

ELÉG EGYSZERŰ

RUE

Hölgyeim, ez egy egyszerű, nem költői kérdés: ti ketten hogyan maradtok életben a való világban?

Néztem Nyota megvető arckifejezését, és arra gondoltam, mennyire megalázó, hogy a legjobb barátnőm kishúga (akit folyamatosan elhajtottak, amikor megpróbált bejutni a kertben álló faházikóba, aki nyilvánosan fikát lakomázott 2009 karácsonyán, akit pár röpke hónappal később rajtakaptak, hogy egy klementinnel smárolt a szekrényben) megkérdőjelezi, hogy képes vagyok-e a produktív létezésre.

Igaz, hogy akkoriban Tishával három teljes évvel voltunk idősebbek nála, és nyilván téves felsőbbrendűségi komplexustól szenvedtünk. Most már több eszünk van, amikor a kis Nyota huszonnégy éves, a jogi kar csodagyereke, újonnan kinevezett csődjogász, akinek a számlázható órái többet érnek, mint az én tragikusan magas autóbiztosítási prémiumom. Hogy még rosszabb legyen a helyzet, követtem Instagramon, és így tudtam meg, hogy fekvenyomásban többet képes nyomni, mint a saját testsúlya, hihetetlenül jól néz ki monokiniben, és rendszeresen hagymás-rozmaringos focacciát süt csak úgy a semmiből.

Erőfitogtatásul – ami miatt éjjel nem jött álom a szememre – Nyota soha nem követett vissza.

– Ismersz minket – mondtam az őszinteséget választva a büszkeség helyett. Tishával a szekrényméretű irodámban gubbasztottunk a Kline-nál, olyasvalakivel FaceTime-oztunk, aki valószínűleg még a számunkat sem mentette el soha. A méltóság miatt aggódtunk a legkevésbé. – Csak tengődünk.

– Válaszolnál a kérdésünkre? – berzenkedett Tisha. Bármennyire is megalázó volt ez számomra, neki biztosan sokkal rosszabb. Hiszen Nyota az ő testvére.

– Ez komoly? Felhívsz a munkanap közepén, hogy megkérdezd, mi az a kölcsönátruházás? Nem tudtad volna kiguglizni?

– Kigugliztuk – feleltem, kihagyva azt a részt, hogy a kereséshez hozzáírtuk, hogy hülyéknek. És mégis. – Szerintünk a lényegét értjük.

– Szuper, akkor innen simán kisujjból kirázzátok. Most leteszem, találkozunk hálaadás…

– Viszont… – szakítottam félbe. Május vége volt. – Más Kline alkalmazottak reakciói arra utalnak, hogy talán nem egészen értjük ennek a kölcsönátruházásnak a következményeit. – Magas volt az ingerküszöböm azt illetően, hogy mi számít furcsának, és könnyen el tudtam hessegetni, ahogy a HR-es vadul keresgélt a monster.com állásportálon a pultjánál, ahogy a kémikusok szemből nekem jöttek és aztán elrohantak egyetlen bocsi nélkül, az általában diktatórikus főnököm, Matt üres tekintetét, amikor tájékoztattam, hogy a jelentéshez, amire vár, még legalább három óra kell. Aztán, miközben kiürítettem a vizespalackomat egy cserepes virágra, ami régebben élt a pihenőszobában, mint amennyi időt én munkavállalóként töltöttem, egy technikus sírva fakadt és javasolta, hogy haza kellene vinnie Spartafikuszt, dr. Siebert. Nem kellene meghalnia csak azért, ami a Kline-nal történni fog.

Halványlila gőzöm sem volt, hogy mi folyik itt. Csak azt tudtam, hogy szerettem a mostani munkámat a Kline-nál, életem legfontosabb projektje a fordulópontjához érkezett, és túl sok szociális kihívással küszködtem ahhoz, hogy könnyedén új munkahelyre váltsak. A mai eseményt nem viseltem jól.

– Tizenöt perc múlva gyűlés lesz – magyaráztam –, és szeretnénk úgy besétálni, hogy jobban értjük, mit…

– Ny, fejezd be a rinyát, és egyszerűen böfögd vissza nekünk úgy, mintha ötévesek lennénk! – parancsolta Tisha.

– Srácok, doktorok vagytok – jegyezte meg Nyota, és nem bóknak szánta.

– Oké, most jól figyelj, Ny, mert ettől el fogod dobni az agyadat, és talán jelentenünk kell majd az ENSZ-nek és a Hágai Bíróság elé állítanak: a magántőke-befektetési vállalatok és a kölcsönátruházás témája a vegyészmérnöki PhD egyetlen óráján sem került szóba. Sokkoló figyelmetlenség, tudom, de nem biztos, hogy a NATO katonai lépéseket akar…

– Fogd be, Tish! Nem kell acsarkodni, amikor neked van szükséged valamire tőlem. Rue, honnan hallottál a kölcsönátruházásról?

– Florence mindenkinek e-mailt küldött a cégnél – válaszoltam. – Ma reggel.

– Florence a Kline vezérigazgatója?

– Igen. – Ez leegyszerűsítőnek tűnt, úgyhogy hozzátettem: – És alapítója. – Ez még mindig nem volt kimerítően részletes, de a fangirlködésnek megvan a helye és ideje, és ez nem most volt.

– Volt benne arról bármi, hogy melyik magántőke befektető vette meg a kölcsönötöket?

Átfutottam az e-mailt.

– A Harkness Csoport.

– Hmm. Valami rémlik. – Nyota némán gépelt, New York City látképe ott csillámlott mögötte. Az irodája egy toronyházban volt, több ezer mérföldre és egy egész univerzumnyira Észak-Austintól. Tishához és hozzám hasonlóan ő is nagyon ki akart jutni Texasból. Velünk ellentétben ő sosem költözött vissza. – Á, igen! Azok a fickók – mondta végül a számítógépe képernyőjére hunyorogva.

– Ismered őket? – kérdezte Tisha. – Híresek?

– Ez egy magántőke-befektetési vállalat, nem egy K-pop banda. De valóban ismertek tech körökben. – Az ajkába harapott. Az arckifejezése hirtelen a megnyugtató ellentéte lett, és éreztem, hogy Tisha feszültté válik mellettem.

– Nem ez az első alkalom, amikor ilyesmi történik – mondtam, és nem voltam hajlandó átadni magam a pániknak. Austinban diplomáztam a Texasi Egyetemen egy évvel korábban, de már azelőtt Florence Kline-nak dolgoztam, hogy befejeztem volna a PhD-met. Ebből semmi sem volt újdonság. – Folyamatosan vannak menedzseri változások és befektetői gondok. Mindig megoldódik.

– Most nem vagyok benne biztos, Rue – Nyota homloka ráncba szaladt. – Figyelj, a Harkness egy magántőke-befektetési vállalat.

– Még mindig nem tudom, hogy az mit jelent – berzenkedett Tisha.

– Ahogy azt el akartam magyarázni, a magántőke vállalatok… olyan emberek csoportjai, akiknek csomó-csomó pénze és szabadideje van. És ahelyett, hogy Dagobert bácsi stílusban úszkálnának a nehezen megkeresett pénzükben, vagy megtakarítási számlákon hagynák, mint ti ketten…

– Merész feltételezés részedről, hogy van megtakarításom – dohogott Tisha.

– … arra használják, hogy más cégeket vegyenek meg.

– És megvették a Kline-t? – kérdeztem.

– Nem. A Kline nem lépett ki a piacra, a részvényeit nem lehet megvenni. De annak idején, amikor alapították, pénzre volt szüksége ahhoz, hogy… raviolit fejlesszen? Azt csináljátok, csajok?

– Élelmiszer nanotechnológia.

– Hogyne. Tegyünk úgy, mintha az jelentene valamit! Szóval, amikor Florence megalapította a Kline-t, nagy kölcsönt vett fel. De most, bárki is adta neki a pénzt, úgy döntött, eladja a kölcsönt a Harknessnek.

– Vagyis a Kline most a Harknessnek tartozik?

– Így van. Látod, Rue, tudtam, hogy nem vagy totál használhatatlan. A nővérem sosem szűnik meg… – Nyota hangja elakadt, miközben a gépét bámulta.

– Mi az? – kérdezte Tisha riadtan. Nyota nem az a fajta volt, aki elakadt egy sértés közepén. – Mi történt?

– Semmi. Csak utánaolvasok a Harknessnek. Nagy tiszteletnek örvendenek. A középméretű tech startupokra fókuszálnak. Azt hiszem, van pár belsős tudományos fickójuk… Ígéretes cégeket vesznek meg, tőkét és támogatást biztosítanak, hogy azok növekedjenek, aztán profitért eladják. Egy kölcsön megvásárlása mintha kicsit kilógna a profiljukból.

Tisha ujjai a combjaimra kulcsolódtak, és a kezére borítottam a tenyeremet. A fizikai vigasz ritkán szerepelt a repertoáromban, de Tisha kedvéért örömmel kivételt tettem.

– Tehát Florence-nek csak annyit kell tennie, hogy visszafizeti a kölcsönt a Harknessnek, és eltűnnek a képből? – kérdeztem. Elég egyszerűnek tűnt. Nem kell belekeverni a monster.comot.

– Hát… abban a szivárványvilágban, ahol ti éltek, talán. Jó szórakozást az unikornisokkal való szökdécseléshez, Rue! Kizárt, hogy Florence-nek legyen pénze.

Tisha szorítása erősödött.

– Ny, mit jelent ez a gyakorlatban? Azt, hogy átveszik a cég irányítását?

– Talán. A kölcsönszerződéstől függ.

A fejemet ráztam.

– Azt Florence sosem engedné nekik.

– Lehet, hogy Florence-nek nincs más választása. – Nyota hangja hirtelen ellágyult, és ettől… mind közül pont ettől, nyilallt először félelem a gyomromba. – A megállapodás feltételeitől függően a Harknessnek talán joga van új TV[1]-t kinevezni, és komoly beleszólása lehet a mindennapi működésbe.

Az, hogy megkérdezem, mit jelent a TV, nem vitt volna közelebb az Instagram követéshez, úgyhogy csak azt mondtam:

– Oké. Mi a lényeg?

– A végén lehet, hogy a Harkness nem zavar majd sok vizet. Vagy lehet az ok, ami miatt új állást kell keresned. Most lehetetlen megmondani.

Tisha, „Baszd meg!”-je halk mormogás volt. Florence – gondoltam és kiszáradt a szám. Hol van most Florence? Hogy van most Florence?

– Köszönöm, Nyota – mondtam. – Ez nagyon sokat segített.

– Hívjatok fel a mai gyűlés után, addigra többet tudunk majd! – Kedves volt tőle ez a többes szám. – De nem árt nekiállni felturbózni az önéletrajzotokat, biztos, ami biztos. Austin remek hely a tech startupok szempontjából. Nézzetek körül a neten, kérdezzétek meg a kocka barátaitokat, hogy akad-e valami! Vannak barátaitok egymáson kívül?

– Nekem ott van Bruce.

– Bruce egy macska, Tish.

– Mire akarsz kilyukadni?

Civakodni kezdtek, én meg kikapcsoltam, próbáltam kiszámolni annak a valószínűségét, hogy Tishával együtt találjunk másik állást. Olyat, ami jól fizet és biztosítja a mostani tudományos szabadságunkat. Florence mindig megengedte nekem, hogy…

Rémisztő gondolat nyilallt belém.

– És mi a helyzet a személyes projektjeinkkel? Az alkalmazotti szabadalmakkal?

– Mm? – Nyota oldalra billentette a fejét. – Alkalmazotti szabadalmak? Mire?

– Esetemben egy bio-nanorészecskére, ami…

– Ajaj, spórolj a Ted Talkkal!

– Olyasmi, amitől a termék frissebb marad. Hosszabban.

– Á, értem! – Bólintott, a tekintete hirtelen melegebb lett, és azon tűnődtem, vajon mit tud. Tisha soha nem említené a múltamat, de Nyota jó megfigyelő volt és könnyen lehet, hogy magától is észrevette. Hiszen éveken át minden szabad percemet a házukban töltöttem, csak hogy ne kelljen visszamennem a sajátomba. – Ez a te projekted? A te szabadalmad? És van egy megállapodás, ami garantálja, hogy ez a technológia a te tulajdonod?

– Igen. De ha a Kline gazdát cserél…

– Ha a megállapodás írásban történt, nem lesz gondod.

Emlékeztem egy e-mailre Florence-től. Hosszú szavak, kis betűméret, elektromos aláírás. Átcikázott rajtam a megkönnyebbülés. Köszönöm, Florence!

– Csajok, próbáljatok ne túl sokat parázni ezen, jó? Menjetek el a gyűlésre, ahonnan valószínűleg már késésben vagytok. Derítsetek ki, amit csak tudtok, és jelentsétek nekem! És Brown Jackson bíró szerelmére, frissítsétek az önéletrajzotokat! Egyetemista korodban voltál utoljára kisállat kozmetikus, Tish!

– Tűnj el a LinkedInemről! – fortyogott erre Tish, de már csak egy üres monitornak mutatott be, úgyhogy hátradőlt és megelégedett egy újabb halk „Baszd meg!”-gel.

Én előre meredtem és bólintottam.

– Valóban.

– Egyikünk sincs olyan állapotban, hogy elviseljük a munkahelyi bizonytalanságot.

– Nem.

– Mármint megleszünk. A techvilágban vagyunk. Csak…

Még egyszer bólintottam. Boldogok voltunk a Kline-nál. Együtt. Florence-szel.

Florence.

– Tegnap este Florence üzenetet írt nekem – mondtam Tishának. – Megkérdezte, hogy nem akarok-e átmenni hozzá.

Felém fordult.

– Mondta, hogy miért?

A fejemet ráztam, félig zavarban, félig bűntudatosan. Így kell kiállni a barátaidért, Rue!

– Azt mondtam, terveim vannak.

– Mit… ó, igaz. A negyedéves szextali. Rue sötétedés után. Te jó ég, még nem is meséltél a pasiról.

– Milyen pasiról?

– Ez komoly? Elküldesz egy képet valami fickó jogsijáról, aztán azt kérdezed, milyen pasi? Szép próbálkozás.

– Hiábavaló próbálkozás volt. – Felálltam, próbáltam nem emlékezni a mélyen ülő kék szemekre. Arra a görög vázás profilra, ami a bámulásra kényszerített. A rövid barna göndör fürtökre, amik éppen csak nem voltak túl kócosak. Egyenesen előre szegezte a tekintetét, miközben hazavitt kocsival, mintha eltökélte volna, hogy felém sem néz.

– Hallottál felőle? Feltételezve, hogy megtetted az elképzelhetetlent, és… – levegő után kapkodva a mellkasához kapott – megadtad neki a számodat.

– Nem néztem a telefonomat. – Az most a hátizsákom legalján élt, egy plusz kapucnis pulcsi és a vizespalackom meg egy könyvkupac alá szorítva, amit két nap múlva kellett visszavinnem a könyvtárba. Úgy volt, hogy ott is marad, legalábbis amíg nem kezdtem tízpercenként azon agyalni, hogy vajon írt-e.

Szerettem némi távolságtartást magamra erőszakolni, amikor róluk volt szó.

– Át kellett volna mennem Florence-hez – mondtam, a megbánás ott bizsergett a gyomrom mélyén.

– Nem. Ha választanom kéne, hogy megfektessenek vagy erről az itteni szarviharról számoljanak be neked, én valószínűleg az orgazmusokat választanám számodra. Ennyire nagyvonalú lélek vagyok. – Tisha lehalkította a hangját, miközben egymás mellett sétáltunk a Kline tengerkék, ultramodern, alkalmazottaktól nyüzsgő folyosóin. A nyitott tér felé tartottak az első emeleten. Mind rámosolyogtak Tishára… és biccentettek felém, udvariasan, de sokkal komorabban.

A Kline kicsi tech startupként indult, aztán gyorsan több száz alkalmazottra duzzadt, és már nem követtem az újak felvételét. Ráadásul a projektem magányos természete kissé ismeretlen mennyiséggé tett engem. A magas, komoly, távolságtartó lány, aki mindig együtt lógott a másik magas lánnyal, a vicces, kedvessel, akit mindenki szeretett. A Kline-nál Tisha és az én népszerűségem szintje ugyanúgy különbözött, mint ahogy az általános iskola óta mindig. Szerencsére megtanultam, hogy ez ne zavarjon.

– Sajnos – motyogtam – nem voltak orgazmusok.

– Tessék? Nem úgy nézett ki, mint aki rossz a szexben.

– Nem tudhatom.

Tisha sötéten nézett rám.

– Nem azért találkoztál vele?

– Eredetileg.

– És?

– Megjelent Vincent.

– Jaj, Vincent kapja be! Honnan… nem is akarom tudni. Akkor legközelebb?

Mivel sosem ismételsz, mondta a férfi, és a testem felforrósodott a hangjában rejlő vágyakozástól.

– Nem tudom – suttogtam őszintén. Valamennyit én is éreztem a vágyakozásból, miközben Tishával helyet foglaltunk a kanapén a terem hátsó részében. – Azt hiszem…

– Soha egy unalmas pillanat, a kurva életbe! – mondta egy dallamos hang, és a bal oldalamon besüppedt a párna. Jay volt, a kedvenc labortechnikusunk. Vagyis pontosabban Tisha kedvence, akivel gyorsan összebarátkozott. Hála annak, hogy mindig a közelében voltam, belevontak ebbe a kapcsolatba. Ez volt a társasági életem teljes hosszúságú története. – Istenre esküszöm – mondta –, ha mindannyiunkat kirúgnak, és elbukom a vízumomat, vissza kell mennem Portugáliába és Sana szakít velem…

– Imádom az optimizmust, babám! – A másik oldalamon Tisha vigyorogva előrehajolt. – Egyébként kikutattuk ezt az egész cirkuszt. Meg tudjuk neked mondani, mi az a kölcsönátruházás.

Jay szemöldöke felszaladt, és az azon átszúrt piercingek megcsillantak.

– Előtte nem tudtátok?

Tisha hátrahúzódott, eltűnt mögöttem.

– Na, na! – Vigasztalóan megpaskoltam a lábát. – Legalább sosem tettünk úgy, mintha nem azok lennénk, akik.

– Agyalágyultak?

– Úgy tűnik.

Vörös hajtincsek zuhataga jelent meg a tömegben, és a pánik csomója azonnal kilazult a mellkasomban. Florence. A fantasztikus, leleményes Florence. Ő volt a Kline. Foggal-körömmel harcolt érte, nem fogja hagyni, hogy elvegyék tőle. Pláne nem valami…

– Azok négyen kicsodák? – suttogta Tisha a terem hirtelen csendjében. A tekintete elsiklott Florence felett, a nő mellett álló alakokra.

– Valakik a Harknesstől? – tippelt Jay.

Hátranyalt hajra számítottam, öltönyökre, és arra az egyedien taszító pénzügyes stílusra. Viszont a Harkness emberei úgy néztek ki, mintha egy másik idővonalon a Kline-hoz tartoztak volna. Talán az alulöltözöttségük hatalmi lépés volt részükről, de… normálisnak tűntek. Megközelíthetőnek. A hosszú hajú nő lazán állt a farmerjában, és úgy tűnt, elégedett a tömeggel, ahogy a széles vállú férfi is, aki hangyányit túl közel állt hozzá. A magas alak az ápolt szakállal egy cseppet dölyfösen fürkészte a termet, de ki vagyok én, hogy ítélkezzem? Többször mondták nekem, hogy nem sugárzom éppen bársonyos melegséget. És a negyedik férfi, aki utolsóként csatlakozott a csoporthoz ráérős léptekkel, magabiztos mosollyal, úgy tűnt…

Megfagyott az ereimben a vér.

– Máris utálom őket – dohogott Jay, megnevettetve Tishát.

– Te mindenkit utálsz.

– Nem, nem utálok.

– De igen. Nem igaz, Rue?

Szórakozottan bólintottam, a szemem a negyedik Harknessesre tapadt, mint egy olajfoltba ragadt madár. Kavargott a fejem, és a helyiségben elfogyott a levegő, mert a többiekkel ellentétben az ő arca ismerős volt.

A többiekkel ellentétben róla pontosan tudtam, hogy kicsoda.

2

EZER ÖRÖMMEL HAGYJA, HOGY A LÁNY FOLYTASSA

ELI

ELŐZŐ ESTE

A nő még gyönyörűbb volt, mint a képen.

És azon is baromira elképesztően nézett ki, ahogy a UT[2] Austin fájdalmasan ismerős táblája előtt állt. Nem selfie volt, hagyományos, régimódi fénykép, amit úgy vágtak körül, hogy a társasága ne látszódjon. Csak egy karcsú, sötétbőrű kar maradt, ami lazán fonódott a válla köré. És persze ő. Mosolyogva, de csak halványan. Jelen, mégis távolian.

Gyönyörű volt.

Nem mintha az sokat számított volna. Eli elég emberrel kavart ahhoz, hogy tudja, egy ember külseje kicsit kevésbé befolyásolja, hogy milyen a laza szex minősége, mint az, hogy az illető mit keres. Mégis, amikor megérkezett a szálloda előcsarnokába és meglátta őt a bárban, ahogy kiegyenesedve ült a magas bárszéken, földbe gyökerezett a lába. Habozott, még akkor is, ha a találkozója Harkkal és a többiekkel elhúzódott, és pár percet késett, mert hazaugrott ránézni Picurra.

A nő Sanpellegrinot ivott, ami megkönnyebbülést jelentett, mivel az éjszakai terveiket ismerve bármi más elgondolkodtatta volna. Egyszerű farmert és pulcsit viselt, és a tartása gyönyörű volt. Laza, mégis méltóságteljes. Egyenes gerinccel, de feszültség nélkül. Nem tűnt idegesnek, és olyasvalaki könnyedségét árasztotta, aki elég gyakran csinálta ezt ahhoz, hogy pontosan tudja, mire számítson.

Eli emlékezett a találó kérdéseire és lényegre törő válaszaira. Előző nap írt, és amikor Eli megkérdezte tőle Hol szeretnél találkozni?, a válasza az volt:

Nem a lakásomon.

Az én lakásom sem játszik. Foglalhatok egy hotelszobát, és állom a költségeket.

Nekem jó, ha felezünk.

Nem kell.

Akkor nekem jó. Csak hogy tudd, megosztom a tartózkodási helyemet egy barátommal, aki ismeri a belépési adataimat az appon.

Oszd meg nyugodtan. Szeretnéd a számomat?

Üzengethetünk itt is.

Jól hangzik. Amitől a legnagyobb biztonságban érzi magát. A randiappok világa veszélyes lehet. Igaz, az appot, amit használtak, nem randizásra szánták, a szó egyik helyes jelentése szerint sem.

Eli még egy utolsó pillantást vetett rá, és valami feltámadt benne, ami hasonlított a várakozásteljes izgalomra, amit régen képes volt érezni. Jó – mondta magának. Ez jó lesz. Újra elindult, de úgy egy méternyire megállt.

Amikor egy másik férfi közeledett.

Valami szegény seggfej rámozdul, gondolta eredetileg Eli, de gyorsan nyilvánvalóvá vált, hogy a nő már ismeri a fickót. A szeme tágra nyílt aztán összeszűkült, gyors egymásutánban. A gerince megfeszült. Hátrahúzódott, nagyobb távolságot akart.

Valamilyen ex, gondolta Eli, miközben a férfi gyorsan beszélt. Fojtott hangú társalgás kezdődött, és bár a lift zenéje túl hangos volt ahhoz, hogy hallja a szavakat, a feszültség a nő lapockáiban nem volt jó jel. A fejét rázta, aztán a kezével végigsimított sötét, fénylő fürtjein, és ahogy oldalra hulltak, Eli megpillantotta a tarkója vonalát: merev volt. Még merevebb lett, amikor a férfi gyorsabban kezdett beszélni. Közelebb húzódott. Erősebben gesztikulált.

Aztán a keze a nő felkarjára kulcsolódott, és Eli közbelépett.

Másodpercek alatt a bárhoz ért, de a nő már próbálta kiszabadítani magát. Eli megállt a széke mögött, és megparancsolta:

– Engedd el őt!

A férfi üveges tekintettel felnézett. Talán részeg volt.

– Neked ehhez semmi közöd, haver!

Eli közelebb lépett, a bicepsze súrolta a nő hátát.

– Engedd… el… őt!

A férfi ránézett, igazán ránézett. Egy pillanatra megjött a józan esze, ami alatt felbecsülte – helyesen –, hogy semmi esélye Eli ellen. Vonakodva, lassan elengedte a nőt és békéltető gesztussal felemelte a karjait, közben feldöntve a nő poharát.

– Ez félreértés…

– Valóban? – Eli a nőre pillantott, aki egy Sanpellegrino tócsából mentette ki a telefonját. A hallgatása elég válasz volt. – Nem. Kifelé! – parancsolta egyszerre szívélyesen és baljósan. Eli egész szakmai élete azon a képességén alapult, hogy találjon valamit, ami arra motiválja az embereket, hogy sikeresen elvégezzék a munkájukat, és szakértői véleménye szerint ennek a szarzsáknak arra volt szüksége, hogy kicsit megijedjen.

Működött: a szarzsák sötéten nézett rá, az álla mozgott, úgy nézett körül, mintha tanúkat keresne, hogy csatlakozzanak hozzá az őt ért igazságtalanság leleplezésében. Amikor senki sem lépett előre, dühösen a hotel bejárata felé iszkolt, Eli pedig a nő felé fordult.

Elektromosság cikázott át rajta. A nő szeme nagy volt és csillogó, olyan sötétkék, amilyet nem biztos, hogy látott már korábban. Belenézett, és egy pillanatra megfeledkezett róla, mit is akart kérdezni.

Á! Igen. Valami nagyon összetett volt, valami olyasmi, hogy:

– Jól vagy?

A nő válasz helyett azt kérdezte:

– Gyakran keveredsz önbíráskodó baromságokba, hogy kompenzáld bármi bajod is van? – A hangja szelíd volt, de a tekintete izzott. Eli észrevette, hogy a felső ajka kissé teltebb az alsónál. Mindkettő sötét rózsaszín. – Mert talán inkább vehetnél egy nehéz harckocsit.

Eli szemöldöke felszaladt.

– Te pedig talán választhatnál jobb férfiakat, akikkel az idődet töltöd.

– Az biztos, mivel azért jöttem ide, hogy veled töltsek időt.

Á! Szóval a nő felismerte. És nem a rajongója.

Eli nem hibáztatta azért, mert tapintatlan, forrófejű seggfejnek hiszi, de azt akarta volna a legkevésbé, hogy kényelmetlenül érezze magát. A nő egyértelműen nem akarta, hogy itt legyen, és ettől halvány csalódottság nyilallt belé. Az érzés erősebb lett, ahogy még egyszer utoljára a nő ajkára nézett, de lerázta magáról.

Nagy kár, de nem annyira rossz. Eli még egyszer biccentett felé, megfordult, és…

Egy kéz kulcsolódott a csuklójára.

A nőre nézett a válla felett.

– Sajnálom! – A nő szorosan lehunyta a szemét. Aztán mély lélegzetet vett, és a leghalványabb mosolyt villantotta, amit Eli valaha látott, és ettől az érdeklődés új, felhevült hulláma vibrált végig rajta.

Eli nem volt esztéta. Fogalma sem volt, hogy ez a nő objektívan, tudományosan gyönyörű-e, vagy az arca egyszerűen úgy állt össze, ahogy az számára tökéletesnek tűnt. Bárhogy is volt, ugyanazt eredményezte.

Rohadtul beindította.

– Eli, igaz? – kérdezte a nő.

A férfi bólintott. Teljesen felé fordult.

– Sajnálom. Még mindig küzdj vagy menekülj üzemmódban voltam. Általában sokkal kevésbé dacoskodom a… – Erőtlenül legyintett a vörös körmeivel. A keze kecses volt, de remegett. – Amiatt, ha segítenek. Köszönöm, amit tettél. – A keze lehullott a férfi csuklójáról az ölébe, és Eli az út minden centijét lenyűgözve követte.

– Nem említetted a nevedet – mondta ahelyett, hogy szívesen. A nő az appon csak egy kezdőbetűt használt: R.

– Nem, nem említettem. – Nem fejtette ki, és az ellentmondást nem tűrő hangja már magában borzongató volt.

Rachel? Rose. Ruby megfordult, hogy a bejáratot figyelje, ahol a férfi továbbra is ott őgyelgett, megvető pillantásokat küldve feléjük. Amikor a nő torka megugrott, Eli lazán felajánlotta:

– Odamehetek és elijeszthetem. – A bunyózós napjainak leáldozott, már a gimi óta, amikor az élete hokiedzésekből, órák utáni büntetésekből és rengeteg dühből állt. De még mindig tudta, hogy bánjon a seggfejekkel.

– Semmi gond. – A nő megrázta a fejét.

– Vagy hívjuk a rendőrséget.

Újabb fejrázás. Aztán pillanatnyi vonakodás után hozzátette:

– De esetleg te…

– Maradok – mondta Eli, és a nő tartása ellágyult a megkönnyebbüléstől. Ahogy az a szarzsák viselkedett, Eli amúgy is azt tervezte, hogy szemmel tartja a nőt, ami valószínűleg a hátborzongató viselkedés egészen másik szintje, de ez van. Belekeveredik egy random nő ügyeibe, akinek még a nevét sem tudja. Nekidőlt a pultnak, a karjait összefonta a mellkasa előtt. Egy nagy csoport közeledett a bárpulthoz és leültek melléjük, így a nő kénytelen volt kicsit közelebb húzódni hozzá.

R.

Rebecca.

Rowan.

– Tudom, hogy mi elvileg… – A nő halványan felfelé mutatott, és Eli agyába milliónyi dolog villant be a mutatóujja rezdülésére.

A nő első üzenetének gyakorlatias hangneme: Még Austin környékén vagy? Van kedved találkozni?

A csak kötetlenül – se kapcsolatok, se újbóli találkozások a biójában.

A válaszai a Kattanások? kérdésre a kérdőíven.

A lista arról, hogy mit nem hajlandó megtenni. Hogy ő micsoda.

Ezen a ponton Eli kételkedett benne, hogy bármi is történni fog közöttük ezen az éjszakán, az utóbbin később akkor is agyalni fog. Sokat.

– Már nem akarom – folytatta a nő határozott hangon. Elinak tetszett, hogy nem azt mondta, hogy nem tudja megtenni, hanem, hogy nem akarja. Hogy a hangjában nem volt szabadkozás. A komoly, csendes arckifejezése.

– Úgy érted, nem akarsz felmenni dugni egy férfival, akit nem ismersz, percekkel azután, hogy egy férfi, akit viszont ismersz, zaklatott téged? – Megjátszott meglepettséggel nézett a nőre, aki erre elgondolkodva bólintott.

– Jól összefoglaltad. Lefogadom, hogy túl késő visszakérni a hotelszoba árát, úgyhogy ha valaki mással terveznél valamit, csak nyugodtan.

Eli érezte, hogy a szája sarka felfelé húzódik.

– Túlélem – felelte szárazon.

– Ahogy jólesik – mondta erre a nő közönyösen. Nyilván fikarcnyit sem érdekelte volna, ha Eli előkapja a telefonját és a fél várost felhívja egy numeráért, vagy sírig tartó szerelmet esküszik neki, és a férfi ezért elfojtott egy mosolyt. A nő félrebillentette a fejét.

– Sokszor csinálsz ilyet? – kérdezte a nő.

– Micsodát? Dugok?

– Mentesz meg bajba jutott hölgyeket.

– Nem.

– Mert nem sokkal találkozol, vagy mert nem segítesz nekik a bajban? – A nő hangja lágy volt, és a szavak bárki más szájából flörtölésnek hangzottak volna. De az övéből nem. – Bárhogy is van, hízelgő – tette hozzá.

– Tartsd is annak! – Eli a férfira pillantott, aki továbbra is odakint állt, és villámló tekintettel nézett rájuk. – Egyedül élsz?

A nő szemöldöke felszaladt, és Eli észrevette, hogy halvány sebhely szeli ketté a jobb oldalit. Ujjával koppantott egyet a pulton, nagyon szeretett volna végigsimítani rajta.

– Próbálsz rájönni, hogy szingli vagyok-e?

– Arra próbálok rájönni, mekkora az esélye, hogy az a szarzsák ott vár majd rád, ahol laksz, és ki segíthet, ha így lesz, vagy a háziállatod meg tud-e védeni.

– Á! – Úgy tűnt, a nő nem jött zavarba attól, hogy félreértette őt. Lenyűgöző. – Egyedül élek. És neki nem kellene tudnia, hol.

– Nem kellene?

– Nem tudom pontosan, hogyan követett idáig. Csak azt tudom elképzelni, hogy megtudta, hol lakom, a portás nem engedte be, aztán követte az Ubert, amikor felvett. – A nő egy perccel korábban még feldúlt volt, de most lefegyverzően gyakorlatiasnak hatott. Pont, mint az üzeneteiben, gondolta Eli. Az üzeneteiben nem küldött emojikat. Semmi LOL vagy LMAO. Jól elhelyezett írásjelek és megfelelő nagybetűhasználat. Eli úgy gondolta, ez valami helyi sajátosság lehet, de a viselkedése az írásmódja megtestesülésének tűnt.

Komoly. Kicsit megközelíthetetlen. Bonyolult.

És Eli sosem rajongott a könnyű dolgokért.

– Hogyan jutsz haza? – kérdezte.

– Uberrel. Vagy Lyfttel. Amelyik gyorsabb. – A nő megfogta a mobilját, de amikor megnyomta, nem villant fel. Elinak eszébe jutott a kiömlött víz. – Hát, ez egy új fejlemény. – A nő felsóhajtott. – Majd leintek egy taxit.

Az kurvára kizárt – mondta Eli majdnem, de félig nyitott szájjal elhallgatott. Ez a nő nem a barátja, a testvére, a kollégája. Olyasvalaki, akivel szexuális kapcsolatot tervezett, ami eltart az éjszaka egy részéig, és soha többé nem látja. Nincs joga megmondani neki, hogy mit csináljon.

Bár megpróbálhatná meggyőzni.

– A fickó még odakint van – mondta szenvtelenül, állával a férfi felé biccentve. A forgóajtó előtt járkált, a bőre csillogott az izzadtságtól. – Arra vár, hogy kilépj a bárból.

– Igaz. – A nő megvakarta hosszú nyakát. Eli a kelleténél sokkal tovább bámulta őt. – Kikísérnél?

– Igen. De mi van, ha tényleg tudja, hol élsz, és ott vár rád? Mi van, ha követ? – Eli nézte, ahogy a nő eltöpreng a helyzeten. – Van egy szomszédod, akiben megbízol? Egy barát? Egy báty?

A nő felnevetett, halkan, olyan sóvárgóan, amit Eli nem értett.

– Nem igazán.

– Oké. – A férfi bólintott, és a bosszúság ellentétét érezte a gondolatra, hogy minek kell történnie. – Akkor hazaviszlek.

A nő hosszan, higgadtan nézte őt. Eli eltűnődött, hogy széles, tündöklő szeme miért olyan, mintha gyomorszájon vágnák.

– Azt javaslod, hogy szálljak be egy olyan férfi kocsijába, akit nem ismerek, hogy ne zaklathasson egy olyan férfi, akit igen?

Eli vállat vont.

– Nagyjából.

A nő az alsó ajkát harapdálta. Eli már nagyon-nagyon rég nem érezte ilyen erősen egy másik ember fizikai jelenlétét.

– Köszönöm, de passzolnom kell. Ebben a helyzetben még nekem is túl nagy az irónia esélye.

– Nem hiszem, hogy erre illik az ironikus szituáció.

– De igen, ha kiderül, hogy sorozatgyilkos vagy.

A mosolygással nem szerzett pontokat, de Eli nem tudta megállni.

– Úgy volt, hogy felmész egy hotelszobába, ami az én nevemre van foglalva és órákat töltesz velem kettesben.

– Órákat?

Ahogy Eli abban a pillanatban érezte magát, akár még tovább is.

– Órákat – ismételte. A nő végig a szemébe nézett, egyetlen betűről sem maradt le. – Későnek tűnik azon aggódni, hogy vajon meggyilkollak-e.

– Egy barátom tudja, hol vagyok, és hogyan nézzen utánam – ellenkezett a nő. – Egy második helyszín teljesen más veszélyeket rejt.

– Tényleg? – Elinak nem volt joga ilyen elégedettnek lenni a nő önvédelme miatt.

– Vincent egy pöcs. De amennyire ismerlek, az Unabomber[3] is lehetsz.

Vincent. A nő tudta a pöcsfej nevét, és Eli még mindig nem tudta az övét. Rohadt frusztráló.

– Unabomber halott.

– Unabomber ezt mondaná, hogy lerázzon – vágta rá a nő kifürkészhetetlenül. Eli nem tudta, hogy flörtöl vele, mulat rajta vagy halálosan komolyan gondolja.

Felpezsdítő volt.

– Bombákat gyártott és matektételeket oldott meg. Nem rabolt el fiatal nőket.

– Sokat tudsz az Unabomberről olyasvalakihez képest, aki elvileg nem ő.

Eli felnézett a mennyezetre, hogy elrejtse a jókedvét, és lassan kifújta a levegőt. Aztán kiegyenesedett. Kivette a tárcáját a farmerje hátsó zsebéből, a tárcájából pedig a jogosítványát. Ledobta a pultra, közvetlenül a nő keze mellé.

– Ez micsoda?

A férfi válasz nélkül nekidőlt a pultnak, és a nő fürgén felkapta. A szeme úgy járt a férfi és a kártyán lévő kép között, mintha egy „Keresd a különbséget!”-rejtvényt oldana meg.

– Eli Killgore[4] – mondta a nő. – Ez nem egy megnyugtató név, Eli.

A férfi a homlokát ráncolta.

– Skót.

– Úgy hangzik, mint olyasvalaki neve, aki lányok fanszőrét borotválja le, amit babákba varr. Fiatalabbnak tűnsz harmincnégynél. És tényleg ennyire magas vagy? – Eli nagyot sóhajtott, a nő pedig fapofával visszaadta a jogsiját. – Tehát megállapítottuk, hogy a vezetékneved szoros kapcsolatban áll a „vérontó” szóval. De azt még mindig nem tudom, hogy ez nem hamis személyi-e, amit azért csináltattál, hogy nőket csábíts a molyos barlangodba.

– Fogadok, hogy azt hiszed, nagyon vicces vagy.

– Ami azt illeti tudom, hogy nem vagyok az. Humorérzék nélkül születtem.

A férfi fújtatott jókedvében. A nő szórakozik vele, tuti így van. És úgy tűnt, Eli ezer örömmel hagyja, hogy folytassa, mert felé lökte az egész tárcát.

– Szolgáld ki magad! – Mohón nézte, ahogy a nő karcsú ujjai kinyitják, és azon tűnődött, miért tűnik úgy, mintha az elegáns mozdulatai a férfi agyának valamilyen régóta rejtett fétis zugát szabadítanák fel. Az orrához emelte, megszagolta a bőrt (furcsa, megmagyarázhatatlanul vonzó mozdulat), véletlenszerűen kivett egy hitelkártyát, aztán még egyet.

– Eli Tömeggyilkos – mondta.

– Nem így hívnak.

– Van olvasójegyed. – A nő meglepettnek tűnt, és Eli csettintett a nyelvével.

– Próbállak kisegíteni téged egy nehéz helyzetben, és ezt úgy fizeted vissza, hogy meglepődsz, hogy tudok olvasni.

A nő elmosolyodott, halványan, titokzatosan, amitől nem kellett volna borzongásnak végigfutni Eli gerincén.

– Inkább Planet Fitness kártyatulajdonosnak gondoltalak.

– Cseppet sem lealacsonyító. – Eli próbált nem mosolyogni, de kudarcot vallott. De nem lett baj, mert a nő továbbra is módszeresen kutatta át az életét a tárcáján keresztül, megállt, hogy az érdekesebb darabokat gondosan átolvassa, egyszer hallhatóan hümmögött. Eli ezt fizikailag érezte, lüktetés volt a levegőben és a testében. Mintha a nő karcsú ujjai lehámoznák róla a rétegeket, lassan, kérlelhetetlenül.

– Hát, egészségbiztosításod van, ami remélhetőleg fedezi a szükséges mennyiségű gyilkosság-megelőző terápiát – mondta a nő szenvtelenül, miközben összehajtogatta a tárcát és komor biccentéssel visszaadta. Még egyszer utoljára az ajtóra pillantott, ahol Vincent idegesen szívott egy cigarettát. Továbbra is várakozott.

– Ez egy következetes tárca. Annak ellenére, hogy a neved szó szerint az, hogy Mészárláshozó.

– Nem szó szerint. Átvitten sem.

– Ettől függetlenül. – A nő ajka a mosoly árnyékára húzódott. Eli a velejében érezte, a golyóira fonódott.

– Mr. Killgore, hazavihet.

3

JÓ MÓKA LETT VOLNA

ELI

A férfinak kihagyott a szívverése, aztán erősen kalapált. Furcsa, ostoba módon szeretett volna egy győzelmi kört futni körben a bárban. Elfojtotta a késztetést, és olyan szárazon, ahogy arra csak képes volt, azt mondta:

– Micsoda megtiszteltetés!

– Szívesen. – Újabb mosolytalan biccentés. Volt valami elképesztően erőlködés nélküli ebben a nőben. Mintha nem érdekelné, hogy önmagán kívül bármi más legyen.

– Most már megtudhatom a nevedet?

– Nem.

– Minő meglepetés! – Eli sóhajtva átadta a nőnek a feloldott telefonját. – Csinálj egy képet a jogsimról, küldd el üzenetben vagy e-mailben egy barátnak, aztán induljunk! Oszd meg vele a tartózkodási helyemet is!

– Ez parancs?

Igen, méghozzá egy oda nem illő, de a nőnek úgy tűnt, nem szegte kedvét. Bárki is volt a barátja, elég közel álltak ahhoz, hogy emlékezetből tudja a számát. Elküldte a jogosítvány fényképét, bepötyögött egy rövid magyarázatot – Eli kényszerítette magát, hogy ne lesse meg – és visszaadta a telefont. Aztán kecsesen leugrott a bárszékről.

Basszus, a nő magas volt. Szeme még lapos talpú cipőben is csak néhány centivel volt Elié alatt, és ezen a ponton már nem volt értelme tagadni, hogy szinte bámulatos volt. Eli kényszerítette magát, hogy elfordítsa a tekintetét.

– Elég józan vagy ahhoz, hogy vezess, igaz? – kérdezte a nő.

– Aha. A terveimhez jobban passzol a józanság.

– Nagyszerű! – A szavai kissé királynősen hangzottak, és a férfi szélesebben mosolygott.

– Ugye tudod, hogy nem te teszel szívességet nekem? – kérdezte Eli, bár így volt. Vincent jelenléte miatt nem engedhette, hogy a nő egyedül menjen haza anélkül, hogy elveszítené a maradék lelki nyugalmát, amiből így is nagyon kevés volt.

A nő higgadtan pislogott rá, és Eli egy pillanatig biztosra vette, hogy olvasni tud a gondolataiban. A mocskos gondolataiban, amiket nem tudott megzabolázni. Az édes illata mintha megtelepedett volna az agyában.

Nem. Nem képes rá, mert egyértelműen nyugodt mellette. Eléggé megbízik benne ahhoz, hogy kicsit izmozzon az egójával. Még mindig nehéz volt megfejteni, de Eli ösztöne azt súgta, hogy a nő ugyanúgy nem bánja, hogy hosszabb időt töltenek együtt, mint ő.

– Gyere! A kocsim a parkolóházban áll.

Elkerülték a főbejáratot, ahol Vincent várt, és kényelmes csendben hívták a liftet. Egy középkorú férfi csatlakozott hozzájuk a fülkében, és Elinak nem tetszett a hosszú, tapadós pillantás, amit küldött…

Még mindig nem tudta a nő nevét. Ami azt jelentette, hogy nem volt joga sötéten nézni valami vén kecskére csak azért, mert a nő cicijét nézte. De azért megtette, és a férfi biztosan érezte az Eliból hullámokban áradó agressziót, mert szégyenkezve lesütötte a szemét. Eli főemlősnek érezte magát, félig belekeveredve valamilyen nevetséges dominanciaharcba, mintha az elmúlt húsz perc kábé ötvenezer évvel visszavetette volna az evolúcióban, és…

Jézus Mária! Neki… valószínűleg kéne a szex. Vagy az alvás. Egy vakáció. Idő, arra lenne szüksége. Az elmúlt hat hónap nem volt más csak kimerültség és munka, amikor esélye sem volt, hogy ezekből bármelyikre is gondoljon. Aztán tegnap a nő üzent neki az appon, amit majdnem egy éve nem nyitott meg, és olyan volt, mint egy kozmikus ajándék.

Ünneplés azért, amit Harkkal és Minamival elértek. Előjáték ahhoz, ami jön. Holnap.

El volt tévedve. Egy rohadt szünetre, arra volt szüksége.

– Hol laksz? – kérdezte egy kézmozdulattal a kocsija felé irányítva a nőt. Próbált a lehető legkevesebbet hozzáérni, de nehéz volt, amikor ő közeledett hozzá. A válla súrolta Eli karját, és a terület mintha elektromos lett volna, a ruháin keresztül is bizsergett. A föld alatti helyiség hűs levegője jóleső figyelemelterelés volt.

– Beírhatom a címet a GPS…

– Figyelnél rám egyetlen percig?! – kiáltotta valaki, és amikor megfordultak, Vincent rohant feléjük az üres parkolón keresztül. – Nem hozhatsz döntést kettőnk helyett, és azt akarom, hogy te…

– Menj haza, Vincent! – kérte a nő.

Vince megállt. Aztán újra feléjük indult, ezúttal baljósabb léptekkel.

– Nem, addig nem, amíg meg nem hallgatsz…

– Már meghallgattalak. És kértem pár napot, hogy átgondolhassam.

– Dög vagy, mint mindig…

Eli eleget hallott, és a nő elé lépett.

– Hé, kérj bocsánatot, és kopj le!

– Ó, a rohadt életbe! – vicsorgott Vince. – Ehhez neked semmi közöd!

Eli ebben nem volt biztos. Távirányítóval kinyitotta a kocsiját, odadobta a nőnek a kulcsait. Ő habozás nélkül elkapta.

– Szállj be az anyósülésre! Azonnal ott vagyok.

A nő nem moccant, hanem Elit bámulta, olyan arckifejezéssel, amit a férfi csak csüggedtként tudott értelmezni. Egy hosszú pillanat után az ajkai szétváltak. Ne bántsd! – suttogta.

Eli a fogát csikorgatta, azon tűnődött, hogyan lehet ennek a lúzernek ekkora hatalma a nő felett. Alapból hogyan szerzett olyasvalakit, mint ő. De bólintott, nézte, ahogy a nő eltűnik a kocsijában, és Vincenthez fordult.

Ő is magas volt és széles vállú, még ha nem is annyira, mint Eli. Mégis láthatott valamit a szemében, mert az első reakciója az volt, hogy hátrált egy lépést. Aztán, mikor a gerince találkozott egy oszloppal, hozzálapult.

– Be kell fejezned azoknak a nőknek a nyaggatását, akik azt kérik, hogy húzz el, Vincent – mondta Eli. Úgy gondolta, barátságosan. Rohadtul úriemberként intézte ezt.

– Fogalmad sincs, hogy ő mit…

Eli elég közel lépett ahhoz, hogy megcsapja Vincent piás lehelete.

– Nem számít – közölte higgadtan. Ne bántsd őt – kérte a nő, de úristen, Eli kísértésbe esett. – Most elsétálhatsz magadtól vagy rávehetlek. Te döntesz.

Vincentnek nem tartott sokáig megfontolni. Pár szitokszóval elkotródott, néhány lépésenként ijedten megfordult, és mindig azt látta, hogy Eli bámul rá. Amint eltűnt, Eli az autója anyósülésén találta a nőt, a keze az ölében pihent.

Talán Rosie. A Rosamund is illene hozzá.

– Mit mondtál, hol is laksz?

A nő felemelte a tekintetét, de nem válaszolt.

– Meg vagyok lepve. – Körülnézett, és Eli olyan erővel érezte az illatát, hogy össze kellett szednie magát. Bőr, virágok és öblítő. Sokkal több volt, mint jó, ez már egyenesen veszélyes terep volt. – Nem gondoltalak volna hibrides fickónak.

Eli felhorkant, és beindította a motort.

– El ne áruld, hogy minek gondoltál!

– Mustangosnak, talán.

– Jézusom! – Eli végigsimított az arcán.

– Vagy Teslásnak.

– Na, húzz a francba! Hazasétálsz.

A nő felnevetett, halk torokhangon, és ettől a hangtól Eli megszédült, tekintélyesnek és erősnek érezte magát. A nő biztonságban volt a kocsijában, viccelődött. Nem volt teljes készültségben, mint korábban. Hagyta, hogy gondoskodjon róla.

Csak azt nem szabadott többé észrevennie, hogy mennyire közel volt.

– Tessék. – Odaadta a telefonját. – Írd be a címed!

– Le van zárva. Kell a jelszavad.

Eli odafordult, hogy megmondja, de nem tudott megszólalni. Rájött, hogy a nő frizurája sokkal bonyolultabb, mint eredetileg gondolta. A bal füle körül néhány centin nagyon rövidre volt nyírva. Csinos. Meg kell kérdeznie Minamit, hogy ezt hogy nevezik.

– Zavarban vagy, mert egy sor hatvankilences?

Eli agya durva, illetlen szexuális irányt vett. Ami elkerülhetetlen is volt. Egy ideje már a peremen táncolt, és egyre nehezebb volt megzabolázni.

– Kettő hét egy nyolc kettő nyolc.

– A jelszavad az Euler-féle szám?

Meglepett, földcsuszamlást jelző pillantást váltottak. Mintha csak most találkoztak volna.

– Tudós vagy? – kérdezte a nő hirtelen kíváncsisággal, és Eli először érzékelt efféle érdeklődést a részéről. A nő azt kérte, hogy használhassa a testét, és cserébe felajánlotta az övét, olyan hatékonysággal nézte át a dokumentumait, mint a közlekedésfelügyelet hivatalnoka, de az itt és moston túl nem vette számításba.

Eddig a pillanatig.

– Ha igent mondok, azt bizonyítéknak veszed, hogy én vagyok az Unabomber?

A nő elmosolyodott. Kicsit szélesebben, mint korábban.

– Nem vagyok tudós – ismerte be Eli, és utálta, hogy csalódást okoz. De ez volt az őszinte, bár fájdalmas válasz. – Csak egy ideig tanultam tudományos tárgyakat.

– Főiskolai mellékszakként?

– Olyasmi. – A többit felesleges volt felhozni.

– Akkor mivel foglalkozol?

– Unalmas pénzügyekkel.

– Értem. – A nő nem tűnt csalódottnak. Továbbra is fürkészve nézett rá. Elira részegítően hatott, hogy magán érezte a tekintetét. A figyelme értékesebbnek tűnt, mint az arany és a tőzsdei előrejelzések.

– Te tudós vagy?

A nő bólintott.

– Milyen?

– Mérnök. – Eli kiállt a parkolóból, aztán a nő felé fordult, amikor a keze lágy súlyát érezte a karján, hirtelen melegséget a légkondi fuvallatában.

Basszus. Egyszerűen… basszus.

– Köszönöm! – mondta a nő egyszerűen. Szokás szerint komolynak tűnt. Őszintének.

– Hogy nem vagyok Tesla tulajdonos?

A nő a fejét rázta.

– Hogy kedves vagy.

Eli nem volt kedves. Aki kedves, az nem kel fel holnap és teszi azt, amit ő fog, kiélvezve minden pillanatát. De jól esett, hogy a nő így gondolja.

– És hogy törődsz velem, azt hiszem.

Volt a hangjában valami elveszettség. Valami, amitől Eli rekedt hangon azt mondta:

– Hívnod kellene a hatóságokat, és értesíteni őket arról, ami ma este történt. Távoltartást kérni.

A nő lehunyta a szemét, és nekidőlt a fejtámlának. Az ilyesmi a mély bizalom jele volt, már ahogy Eli meg tudta ítélni. A nő karcsú nyakát tanulmányozta, elképzelte, ahogy belefúrja az arcát, és aztán emlékeztette magát, hogy épp most készül besorolni a forgalomba.

Szemeket… az… útra.

– A biztonságod érdekében – tette hozzá.

– Ez bonyolult.

– Azt nem kétlem. De még ha gyerekeitek is vannak vagy házasok vagytok, az nem változtat azon, hogy nagyon veszélyes lehet.

– Ő a testvérem – mondta a nő.

Eli összerezzent.

– A rohadt életbe!

– Aha. – A nő az elhaladó utcai lámpák felé fordult. – A rohadt életbe.

Látszott hasonlóság, most, hogy Eli tudta, hogy keresse. A magasság. A majdnem fekete haj. A szemszín különbözött, de a szem alakja nem.

– A rohadt életbe! – ismételte.

– Nem mindig ilyen. De ha iszik… hát… Láttad.

– Láttam.

– Nem hiszem, hogy tényleg bántana.

– Nem hiszed? Nem elég jó.

– Nem. – A nő az arca belső oldalát harapdálta. – Az én… az apánk, az elhidegült apánk néhány hónapja halt meg. Hagyott ránk egy kis faházat Indianában. Még azt sem tudtuk, hogy ott élt. Nem értünk egyet abban, hogy mi legyen vele. – A feje Eli felé gördült. Teljesen egyedül voltak, és lefegyverző volt, hogy a nő mennyire nyugodtnak tűnt. – Unatkozol már?

– Nem.

A nő halványan mosolygott.

– Nem könnyű nemet mondani annak, akinek ötven százalékban osztozol a génállományán.

– Tudom.

– Tényleg?

Eli bólintott.

– Fivér?

– Húg. Semmi nyilvános zaklatás, de mindig nagyon kreatív módokat talál rá, hogy az őrületbe kergessen.

– Például?

Eli a tinédzser Mayára gondolt, aki azt üvöltötte neki, hogy tönkreteszi az életét, és azt kívánta, bárcsak Eli halt volna meg. Ahogy fogta az ingjeit és eláztatta azokat, miután felültették a bál előtt. Amikor a dolgai között szaglászott, mert „elemet keresett”, aztán végig a nyomában járt a konyhában, hogy kritizálja az óvszer és síkosító választásait. Amikor arról pampogott a telefonban, hogy Eli mindig magára hagyja, és ennyi erővel akár azt is hagyhatta volna, hogy állami gondozásba kerüljön, aztán meg kiborult, valahányszor megpróbált vele időt tölteni.

– A testvérek rázósak tudnak lenni.

– Biztos vagyok benne, hogy Vincent egyetértene.

– Én nem vagyok benne biztos, hogy Vincentnek van-e bármi joga egyetérteni.

A nő sokáig hallgatott. De amikor Eli azt hitte, a beszélgetésnek vége, tompán azt mondta:

– Egyszer, még gyerekkorunkban, későn jött haza egy barátjától. Vártam rá, és halálra aggódtam magam miatta egy, két, három órán keresztül. Azon agyaltam, elütötték-e, vagy ilyesmi. Végül aztán hazaért, de ahelyett, hogy megkönnyebbültem volna, amikor megláttam az ajtóban, azt gondoltam: „Az életem sokkal könnyebb lenne, ha egyszerűen csak eltűnne.”

Eli a nő felé fordult és a szemébe nézett. Zavart látott a tekintetében, mintha magát is meglepte volna azzal, hogy elárul valamit, ami egyértelműen mély szégyen forrása volt számára. Eli azzal lepte meg magát, hogy azt mondta:

– Amikor a húgom megszületett, a szüleim folyton azt hajtogatták, mennyire tökéletes, én pedig annyira nehezteltem ezért, hogy hetekig még csak rá sem néztem.

Semmi közhely, semmi felvont szemöldök, nem próbálta elvenni a szavai élét. A nő csak fürkészte őt, ugyanúgy ítélkezés nélkül, ahogy Eli tette vele, mintha az előbb nem egy nagyon elcseszett sztorit osztott volna meg. Aztán Eli elfordította a tekintetét. Még a nevét sem tudta, és elárult neki valamit, amit eddig sosem ismert be, még a legközelebbi barátainak sem.

Talán azért, mert nem tudta a nevét.

– Szerinted a testvéred hogy derítette ki a címedet? – kérdezte, legfőképpen azért, hogy lezárja a beszélgetést, bármi is volt az. Egy anomália. Biztosan az volt.

– A netről?

– Hát, basszus… – Eli jobbra fordult, Észak-Austin felé tartott, ugyanazon az úton, amin majd másnap reggel is menni fog. Egyszerűen tudta, úgy fog vezetni, hogy a nőre gondol majd, nem az előtte álló napra. Vele marad, még ha csak a gondolataiban is.

– Bizony. Basszus. – A nő megint azt csinálta – nekidőlt az ülésnek és lehunyta a szemét –, és Eli ezt ez alkalommal kihasználta, és hagyta, hogy a tekintete bebarangolja. A hosszú, hosszú lábát. Telt mellét. A füle gyönyörű, kerek ívét. Volt valami recés, érdes a személyiségében, de a teste lágy volt. Az esete, tényleg, már ha van neki olyan.

Ha nincs a fivére, megbizonyosodhatott volna róla. Milyen kurva nagy kár.

– Hány éves vagy? – kérdezte, hogy elterelje a gondolatait.

– Hat évvel, két hónappal és öt nappal fiatalabb nálad – vágta rá a nő gondolkodás nélkül.

– Szép! A TB-számomat is megjegyezted?

– Ruházz be személyiséglopás elleni védelembe, mielőtt kideríted.

– Úgy lesz, ha te távolságtartást kérsz a testvéred ellen. – Már megint kezdte. Durván átlépte a határt. – Ha azt hiszed, nem fog bántani azért, hogy megkapja, amit akar, túlságosan megbízol benne.

– Szerintem te bízol meg túlságosan bennem.

– Én?

– Igen. Eszedbe sem jutott, hogy én lehetek a sorozatgyilkos? Itt, a kocsidban.

Eli újra ránézett. A nő halványan mosolygott, a szeme csukva volt. Szerette volna az ujjperceivel végigsimítani az arccsontját.

– Vállalom a kockázatot.

– Valami lánnyal, aki elcsal egy második helyszínre, és aki még a nevét sem árulta el neked.

Robin? Nem, az nem illett hozzá. És Eli kezdett azon gondolkodni, hogy nem a tudatlanság-e a legjobb döntés. Minél kevesebbet tudott, a nő annál homályosabb és illékonyabb marad a képzeletében, annál hamarabb nem gondol rá többé. És mégis.

– Akkor áruld el!

– Harmadszor kérdezed.

– Harmadszor nem válaszolsz. Szerinted a kettőnek lehet köze egymáshoz?

A nő összeszorította az ajkait. Komolyan, lehet, hogy Eli megigézte őket. Egy nagyon élénk álomból teremhettek itt nagyon fiatal korából, amikor tomboltak a hormonjai.

– Szerintem jó móka lett volna – mondta a nő kicsit melankolikusan.

– Tessék?

– A ma este. Te meg én.

Eli vére lüktetett az ereiben. Egyszer, hangosan, erőszakosan. Amikor a GPS-re pillantott, az úti céljuk hárompercnyire volt. Jóval a sebességhatár alá lassult, hirtelen lelkiismeretes sofőr lett.

– Igen?

– Olyannak tűnsz, mint aki tudná, hogy mit csinál.

Ó, a rohadt életbe, fogalmad sincs mennyire! Még van időnk. Lehetek gyengéd. Vagy nem. Sok minden lehetnék, ha te…

Jesszus! A nőt az előbb bántotta a fivére. Undorító.

– Talán túlbecsülsz. – Bár nem. Tett volna róla, hogy a nő jól szórakozzon. És közben ő is jól szórakozott volna.

– Azt hiszem, helyesen becsülöm magamat. – Halvány mosoly. – Végtére is én írtam rád.

Eli kezdte azt kívánni, a nő bár ne tette volna. Kibillentette az egyensúlyából ez az egész, egy olyan időszakban, amikor szilárdan kellett állnia a földön.

– Egyébként miért tetted?

– Értékeltem, hogy a képed nem edzőtermi selfie, és nem mutatsz békejelet egy elkábított tigris mellett.

– Látom, a léc a béka feneke alatt van. – Eli próbált visszaemlékezni, mi volt a képén. Valószínűleg valami Minamitól. Mindig lekapta őket Harkkal. A honlapra. Sokkal jobb, mint a szörnyű öltönyös-nyakkendős szarság a mostani képeinken.

– A profilodban az állt, hogy egy ideje nem voltál aktív. Gondoltam, vagy megállapodtál és találtál valakit, vagy besokalltál. Így volt?

– Micsoda?

– Találtál valakit? – A nő… nem hangzott mohón kíváncsinak, de legalább érdeklődött, és Elinak emlékeztetnie kellett magát, hogy ne lovalja bele magát a reménybe. Egyébként miben reménykedne? Nem mintha épp barátnőt keresne. Abban hatalmas kudarcot vallana.

Nem mindenki képes a szerelemre, Eli.

– Nem. És te? A profilodban azt írtad, „nincs ismétlés”.

– Így van – erősítette meg a nő, és fene essen ebbe a szokásába, hogy nem magyarázott meg semmit. A fene essen belé, hogy nem lakik messzebb. Itt volt a lakópark. Eli a kormányt markolta, és tisztában volt vele, hogy ha ennél lassabban menne, már megállna.

– Ez az egyik szabályod?

A nő nyugodtan bólintott.

– Önkényesnek tűnik – mondta Eli lazán parkolás közben. Úgy tűnik, ez akadályozza meg, hogy eszméletlenül jól érezzük magunkat.

– Minden szabály okkal létezik.

Eli leállította a motort, és megparancsolta magának, hogy engedje el a dolgot. Egyiküknek sem jó, ha olyasmiről beszélnek, ami nem fog megtörténni.

– Gyere! Bekísérlek, hátha a fivéred itt várakozik.

De Vincent lemondott róla, legalábbis ma éjszakára. Egy kocsi sem követte őket.

Május vége volt Texasban, ami azonnali, fullasztó hőséget jelentett még éjszaka is. Eli örömmel látta a portást az előcsarnokban, aki nemcsak nagydarab volt és éber, de Elira is nagyon gyanakodva nézett. Ez a jó hozzáállás – gondolta a férfi felé biccentve, és felírta az agyába, hogy visszafelé ismertesse vele a helyzetet.

– Ugye tudod, hogy nem hívlak be? – kérdezte a nő, amikor megálltak a lakása előtt.

Elinak rengeteg nagyon illetlen gondolata támadt az elmúlt húsz percben, de ez még csak át sem suhant az agyán.

– Elmegyek, amint bemész, és hallom, ahogy bezárod az ajtót. A telefonodat pedig rizsbe kellene tenned – fűzte hozzá azon tűnődve, hogy mi a büdös franc ütött belé. A barátai között arról volt híres, hogy ő a könnyed. Visszafogott. Soha nem volt ilyen, tolakodó, parancsoló, még a húgával sem. Valószínűleg azért, mert Maya a fejét vette volna.

De ez a nő nem tűnt túl jókedvűnek. Azzal a higgadt, szfinxszerű arckifejezéssel nézte, amit Eli már kezdett megszokni, és egy lépéssel közelebb ment, amitől a férfi szíve minden ok nélkül hangosabban és gyorsabban kalapált, mivel csak annyit mondott:

– Köszönöm. Tényleg értékelem, amit ma este értem tettél.

– Ez volt a minimum. – Nem a jó pillanat elárulni neki, hogy azt tervezi, kint alszik a kocsijában, csak hogy lefülelje az idióta testvérét.

Őrület, a rohadt életbe! Kezd belezúgni? Még azt sem tudta, hogy képes ilyesmire.

– Nem az. – A nő kulcstartója csilingelt a tenyerében. Egy csillogó jégkorcsolya, zseblámpa és toll kombinációja, és a szupermarket hűségkártyája, aminek a hátuljára azt nyomták H-E-B. Elinak pontosan ilyen volt. – Kedves vagy. És nagyon vonzónak tartalak.

Eli agya a másodperc törtrészéig kiürült. Nem volt szégyenlős, semmiképpen sem, de nem emlékezett rá, mikor bókolt neki valaki utoljára ilyen tárgyilagosan. A nőnek ott volt az a komor tekintete, semmiféle ravaszság, és Eli kicsit odavolt.

Kurvára haza kellene mennie.

– Ez lényegtelennek tűnik – mondta, és nem tetszett neki a hangja érdessége.

– Tényleg?

– Mivel sosem ismételsz. Nem ez a szabályod?

A nő egy pillanatra elgondolkodott.

– Igazad van. Akkor isten veled!

Tényleg így volt. Elkerülhetetlen. De mielőtt Eli még egyszer emlékeztethette volna, hogy vigyázzon magára, a nő tett valamit, ami ugyanolyan egyszerű volt, mint amilyen váratlan: még egyet lépett felé, lábujjhegyre emelkedett, és lágy csókot lehelt az arcára.

Eli keze önálló életet élve megfogta a derekát, és az a szinte észrevétlen apró mozdulat exponenciálisan továbbfejlődött valamivé.

Lehetőségek.

Elektromosság.

Melegség.

A nő illata körbevette. A világ kettejükre zsugorodott, semmi másra. Eli elfordította a fejét, kíváncsi volt, mit olvas le a nő arcáról válaszul ennyi elektromosságra. A nő egy pillanatra a szemébe nézett, aztán megszüntette a távolságot az ajkaik között.