Nora Elias

A SZÉPSÉGSZALON

A nővérek diadala

Original title: Der Schönheitssalon

– Der Triumph der Schwestern by Nora Elias

© 2021 by Wilhelm Goldmann Verlag,

a division of Penguin Random House

Verlagsgruppe GmbH, München, Germany

Hungarian translation © Hámori Iván, 2022

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2022

A kiadó engedélye nélkül a műből részlet sem közölhető.

ISBN 978-963-614-112-7 (papír)

ISBN 978-963-614-113-4 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport

gondozásában, 2022-ben

Felelős kiadó: Szemere Gabriella

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Kal Pintér Mihály

Korrektor: Bíró Huszár Ágnes

Borítóterv: Tabák Miklós

Borítókép: Ildiko Neer / Trevillion Images

E-book: Scriptor Kft.

1. RÉSZ

1952. május

– Franziska Lichtenthal kisasszony!

Marion becsukta a könyvét, és a húgára, Fannyra nézett.

– Úgy tűnik az igazgató nem vesztegette az idejét anyára, egyenesen apához fordult.

Fanny idegesen az ajtóra pillantott.

– Ha csak ezért hazajött, akkor valóban nagyon mérges.

– Másra számítottál?

Fannynak nem volt ideje válaszolni, mert az apja már a szalon ajtajában állt, mogorván méregette tizenhat éves lányát, aki a földön ült. Fanny ölében a kutya, ő maga pedig akár egy ma született bárány, úgy nézett a fölébe magasodó alakra.

– Igen, papa?

– Went igazgató hívott az imént. Sejted, hogy miért?

– Talán félretárcsázott?

Marion szája széle megrándult, ami persze nem kerülte el az apja figyelmét. A szeme szigorúan megvillant, majd ismét a kisebbik lánya felé fordult.

– Én ezt nem találom olyan viccesnek, ifjú hölgy. – Fanny hallgatott, majd hátravetette szőke fürtjeit, és dacosan viszonozta apja tekintetét. – Határozottan megtiltottam, hogy találkozz azzal a fickóval!

Az a bizonyos fickó a tizennyolc esztendős Lukas von Buchwald volt. Fanny fülig beleszeretett, az apja viszont haszontalan semmirekellőnek tartotta.

– Két hét szobafogság! – hangzott az ítélet.

– Ezt nem teheted.

– Dehogynem. Efelől ne legyenek kétségeid.

– Mi lesz az istállóval?

– Egy ideig nélküled kell boldogulniuk. Mostanában új, bosszantó szokásokat vettél fel.

Fanny összeszorította a száját. Apjára nézett, azután elfordult, és megint a kutyát kezdte simogatni, aki boldogan tűrte a kényeztetést. Még a szemét is lehunyta.

– Nincs mondanivalód számomra? – kérdezte az apja, de Fanny makacsul hallgatott. – Rendben van – zárta le a beszélgetést Dominik Lichtenthal, és kirontott a szalonból.

– Tényleg ennyire fontos ez? – kérdezte Marion. – És egyáltalán, mit keres az iskoládban? Neki nincsenek órái?

– Lógott, hogy velem találkozhasson.

Marion nem fűzött további megjegyzést az esethez. Nem tudta, mire vélje ezt az egészet, de nem akart nyíltan a fiú ellen fordulni, mert ezzel eljátszaná Fanny bizalmát.

Miután Lukas von Buchwald belopódzott az iskolába, nem akartak lebukni, így aztán besurrantak az első nyitott helyiségbe. Történetesen Wendt igazgató irodájába. Odabent Fanny véletlenül felborított egy tintatartót, a kibugyogó tinta pedig, akár valami színes áradat elöntötte a nagy íróasztalt, rajta a tucatnyi irattartót és aláírni valót. A titkárnő éppen kávét hozott az igazgató úrnak, és egyenesen Fannyba ütközött. Ez volt az a pillanat, amikor Wendt is megjelent az irodában. Hirtelen felindulásból lekevert egy frászt Fannynak, Lukast pedig fülön ragadta, és kihajította az iskolából.

– Meg kellett volna mondanod apának, hogy az igazgató megütött.

– Nem számított volna.

– Tudod, hogy nem tűri az ilyesmit. – Egy tanár egyszer a mutatópálcával rácsapott az akkor tízéves Marion kezére. Az apja bement megfenyegetni a tanárt, hogy ha még egyszer ilyet tesz, a hátán töri szét a pálcáját.

– A lányomat ne verje! – mondta. – Büntesse meg, adjon neki feladatot, tartsa bent az iskolában tanítás után, de soha többé ne emeljen rá kezet!

– Ez most nem érdekes. – Fanny felállt. – Gyere Mortimer! – hívta a kutyát. Mortimer aprócska keverék kankutya volt, aki hét éve lakott náluk, és árnyékként követte Fannyt mindenhová. – Kimegyünk a kertbe. Azt talán még nekem is szabad.

Marion utánuk nézett, összecsukta a magazinját, amelyben egészen addig elmerült, majd felállt. Hamarosan két óra. Ideje beöltözni a kórházi műszakhoz. Előző évben tette le a záróvizsgáját, és kiemelkedő eredménnyel fejezte be orvosi tanulmányait. Sajnos már korábban ráébredt, hogy szereti ugyan az orvoslást, de az orvosnők hétköznapjait nem. Eredetileg a gyógyszerészettel kacérkodott, végül mégis az orvostudomány mellett döntött, azon belül is a bőrgyógyászat izgatta. Nagynénjének, Charlotténak a férje, Conrad Rudorf is bőrgyógyász volt. Azonban sajnos elesett a háborúban. Férj és feleség együtt alapított orvoskozmetikai céget, és kapóra jött, hogy Charlotte gyógyszerészként jól ismerte a hatóanyagokat. Ez a munka lenyűgözte Mariont. Ugyan a nagynénje és az anyja között feszült volt a viszony, de ő jól kijött az unokatestvéreivel, Emmával és a bátyjával, Leopolddal, a Dr. Rudorf Kosmetik cég első számú örökösével.

Marion a szobájában átöltözött, újra rápillantott az órára, és nagyot sóhajtott. Ami a jövőjét illeti, már hónapokkal korábban meghozta a végleges döntést, bár erről eddig senkinek nem szólt. Az apja igen büszke volt rá, amikor a Charitében megkezdte az orvosi pályafutását. Vajon mennyire lesz csalódott? Felhánytorgatja majd azt a rengeteg munkát és költséget, amit beáldozott, hogy a lánya diplomás lehessen? Megpróbálja majd jobb belátásra bírni? Ő maga sokat vívódott, és igen alaposan megfontolta a döntését. A világ a bátraké, szokták mondani. Most majd kiderül, ez érvényes-e rá is.

Helena megtartotta a friedrichstraßei házat, ahol minden elkezdődött. Tovább üzemeltette a helyben működő szépségszalont is, bár még a háború előtt nyitott egy sokkal nagyobb, elegánsabb második szalont. A Friedrichstraßéhoz azonban sok-sok emlék kötötte, így nem tudta rávenni magát, hogy megváljon az eredeti üzlethelyiségtől. Természetesen kisebb-nagyobb átépítéseket végeztetett rajta. Lebonttatta a válaszfalat az eladótér és az anyag-előkészítő labor között, így létrejött egy újabb kezelőhelyiség, vagyis az eredeti szépségszalon egészen hátra került. A fenti lakást, ahol kezdetben ő és a húga, Charlotte lakott, szintén a kezelésekhez akarták átalakítani, de a háborúban oly sokan veszítették el a fedelet a fejük fölül, hogy úgy érezték, tapintatlanság lenne ezekben a lakóterekben üzleti tevékenységgel foglalatoskodni. Pénzük volt elég, hiszen a Rosenberg kozmetikai vállalkozás már a harmincas években jelentősen terjeszkedett, és szinte ontotta magából a pénzt. Most egy újabb szépségszalon nem lendített volna sokat az üzleten.

A fenti lakásban eleinte két hontalan család húzta meg magát. Két-két szobát kaptak, a konyhán és a fürdőszobán osztoztak. Helena szerényen ennyivel járult hozzá a háború okozta szenvedések enyhítéséhez. Végre érezte, hogy tehet valamit, még ha csak két családnak tudott is átmeneti otthont biztosítani. Időközben javult a helyzet, de a lakhatást biztosító helyiségekre a továbbiakban is szükség volt. Dominik renováltatta a két lakást, és azóta bérbe adták.

A Rosenberg cég hatalmas léptekkel haladt a fejlődés útján. Helena kozmetikumait külön laborban állították elő, és rengeteg embert foglalkoztattak. Ugyan Helena volt a tulajdonos, de egyúttal az üzletvezető, a könyvelő és a pénzügyi vezető is. Mivel Helenát továbbra is a kutatás és a fejlesztés érdekelte a legjobban, a legtöbb idejét ezzel töltötte.

Ezen a délutánon a szokásosnál kicsit korábban hagyta ott a céget, mivel Dominik beszámolt neki Fanny iskolai kalandjáról. Annyira jellemző ez az egész. Bármiről volt is szó, eltűnt egy szelet torta az iskolai bazárból vagy a gyereket el kellett hozni az iskolából, mert rosszul érezte magát, rögtön Helenát hívták, pedig Dominik a charlottenburgi gyárából hamarabb eljutott volna az iskolába, mint Helena Tegelből. Ha azonban olyasmi történt, amit az igazgató véleménye szerint sürgősen szankcionálni kellett, azonnal Dominikhoz fordult. Helena ehhez már rég hozzászokhatott volna, hiszen így volt ez akkor is, amikor Marion járt iskolába. De hiába, ezen mégis újra meg újra felbosszantotta magát.

Amikor Helena kinyitotta a berlin-grunewaldi villa ajtaját, Mortimer már rohant is az előcsarnokba. Körbetáncolta, fel-felugrált rá, majd a hátsó lábára állt, amit Fanny sokat gyakoroltatott vele. Helena leguggolt hozzá, megvakargatta a füle tövét, majd felegyenesedett, és Fannyra nézett, aki Mortimert követve már a szalon előtt állt.

– Lukas von Buchwald?

Franziska némán bólintott.

– Tudhattad volna, hogy ez mindenképpen valamiféle botrányhoz vezet.

– Azt nem tudtam, hogy ez lesz.

– De belementél, hogy együtt elrejtőzzetek az iskolában.

– Ha már egyszer ott volt…

– Hogyan reagáltak a szülei?

Fanny megrántotta a vállát.

Helena még vacsora előtt megtudta. Von Buchwald úr telefonált, és Dominikkal kívánt beszélni.

– Meg kell elégednie velem – közölte Helena hűvösen.

Von Buchwald Dominikot arra ösztönözte, hogy személyesen lépjen közbe, ha netán a lánya a továbbiakban iskolakerülésre bátorítaná a fiát.

– Nem tűrhetem el az ilyesmit – fejezte be a monológját Von Buchwald, majd lecsapta a telefont.

– Papa két hét szobafogsággal büntetett – panaszolta Fanny.

– Valahogy ki fogod bírni. – Se Helena, se Dominik nem bírálta fölül soha azt, ha a másik szülő döntést hozott a gyerekekkel kapcsolatban.

Fanny megadóan sóhajtott.

– Készen vagy a háziddal?

– Igen, még a büntetésfeladatot is megcsináltam.

Helena bólintott, és kiment a konyhába, ahol a vacsora már előkészítve állt a pulton. Egyetlen házvezetőnőt, egy tanult szakácsot alkalmaztak. A korábbi, bentlakó alkalmazottakkal ellentétben, a házvezetőnő reggel nyolckor érkezett, és délután ötkor távozott, a hétvégéje pedig szabad volt. Rajta kívül hetente egyszer egy takarítónő is járt a házhoz. Elmúltak azok az idők, amikor a személyzet szünet nélkül a rendelkezésükre állt, de már nem is volt erre szükség. Például a mosógéppel sokkal gyorsabban lehetett haladni, így fölöslegessé vált előre megszervezni egy teljes mosónapot.

A kutyus kijött az előszobába, leült, kissé félrehajtotta a fejét, és csillogó szemmel nézett Helenára.

– Máris vacsoraidő volna? – pillantott az órájára. – Legyél még egy órácskát türelemmel! – Odalépett a pulthoz, és kihúzott egy fiókot. Mortimer szorosan a nyomában volt, mert tudta, miféle kincsek rejlenek odabent. Akárcsak Helena első kutyája, Estelle, Mortimer is majd megveszett a szárított marhabőrért. Helena adott neki egy keveset, majd együtt visszamentek az immár üresen árválkodó szalonba. Helena rágyújtott, és mélázva figyelte a kutyát, ahogy a finomságot rágcsálja.

Az első kutyáját, Estelle-t az utcán szedte össze, és tizenhét évet éltek együtt. Még kölyök volt, amikor Helena rátalált, és örökbe fogadta. Csak a gyerekeit és az anyját szerette jobban Estelle-nél, állapította meg egyszer Dominik kissé lemondóan.

– Téged másképpen szeretlek – magyarázta Helena a férjének.

Helena boldog volt, hogy Estelle ilyen magas életkort élt meg, de évről évre egyre jobban rettegett, hogy közeledik a búcsú pillanata. Egy délután Estelle furcsán dülöngélni kezdett, mintha az egyik oldala elgyengült volna. A hatéves Fanny azt hitte, hogy a kutya csak mórikálja magát.

– Nézd, mama, milyen mulatságosan jár Estelle!

Helena azonban abban a pillanatban tudta már, hogy elérkezett az idő. A nap hátralévő részében Estelle a kosarában heverészett, és azért sem kelt fel, hogy egyen. Még a kedvencei kedvéért sem. Időről időre hűséges kutyaszemekkel felnézett a gazdájára. Éjszakára Helena a kutya kosarát a szobájába vitte, az ágya mellé tette, és egy pillanatra sem tudta lehunyni a szemét. Keze Estelle meleg bundáját simogatta, mert érezni akarta a lélegzetvételét.

Helena kora reggel kelt, miközben Dominik még aludt mellette. Leült a kis kosár mellé, simogatta a kutyát, aki csukva tartotta a szemét, de még lélegzett. Talán – gondolta Helena – maradt még egy kis időnk. Talán csak némi nyugalomra van szüksége. Azután Estelle kinyitotta a szemét, és megpróbált feltápászkodni.

– Maradj, kicsikém! – simogatta meg a fejét Helena. – Búcsúzzunk!

Estelle újra lehunyta a szemét, és vett még egy utolsó lélegzetet.

Ezek után Helena nem akart többé kutyát. Amikor Dominik nővére, Ariana felvetette, hogy vásároljanak másikat, és talán olyat is találnak, amelyik Estelle-re hasonlít, Helena csaknem nekiesett a sógornőjének. Azután rátalált Mortimerre, szinte éppen úgy, mint Estelle-re. A háború után Helena járta a városi piacokat, hogy ennivalót hajtson fel a családjának, amikor meglátta a törmelékben kotorászó, nyilván valami élelmet kereső kiskutyát. Fekete foltos, piszkosfehér volt, dús és ragacsos szőrzetű. Reménykedve pillantott fel rá, de Helena, karján a kosárral, továbbment.

– Sajnálom kicsikém, de ez nekünk is alig elég.

A kutya mégis követte, és akkor is lépést tartott vele, amikor Helena sietősebbre fogta.

– Ennek nincs értelme – mondta a kutyának –, keress valakit, akinek kevesebb éhes szájat kell etetnie!

A kutya azonban nem tágított, és a házig követte őt.

– Itt szétválnak az útjaink – mondta a kutyának, mintha az meg is értené. De a kutya felemelte a lábát, és lepisilte a kerítést. – Ezzel aztán belopod magad Dominik szívébe. Most pedig menj el, mert nem tűrhetünk meg két férfit, még akkor sem, ha az egyikük megjelöli a területét.

A kutya nem szeppent meg, leült, és rendületlenül Helenát nézte. Amikor Helena végül elfordult, és felment a lépcsőn, a kutya követte. Az előtérben találkoztak Dominikkal.

– Mortimer ideköltözött – közölte a férjével.

A kutya később sem nőtt nagyot, mintha egy apró Estelle lenne, aki mindemellett sokkal szemtelenebb, mint hűséges elődje. Helena soha nem vitte magával a munkahelyére, ezért Mortimer sok időt töltött Fannyval. Most is azonnal felnézett, ahogy a lány belépett a nappaliba, kezében a pórázzal. Mortimer a farkát csóválva odafutott hozzá.

– Sétálunk egyet.

– De csak egy kört – szólalt meg Helena. – Semmi kerülő, semmi titkos találka.

A lánya arcán halvány árnyék suhant át, mire Helena felvonta a szemöldökét.

– Igen, csak egy kört – mondta Fanny nyomatékkal, már-már durcásan. Lehajolt Mortimerhez, és a nyakörvéhez kapcsolta a pórázt.

Fanny nem bírta elviselni, hogy a szülei még mindig gyerekként kezelik. Lukas más volt, ő nőként bánt vele. A fiú ősszel tizennyolc lesz, és az elkövetkező évben már érettségizni fog. Ennek ellenére az anyja ostoba kiskamasznak látta, az apja ráadásul arcátlan kölyöknek nevezte.

Mortimerrel a nyomában kilépett a házból, és megkönnyebbülve fellélegzett. Két hét szobafogság hihetetlenül hosszú idő. Gyorsan lépkedett, és mélyen magába szívta a nyár ígéretét hordozó, friss tavaszi levegőt.

Mortimer megállt, körbeszimatolt, a lábát felemelve könnyített magán, majd vidáman csaholva továbbindult. Fanny tekergette a fejét, mintha keresne valamit vagy valakit, és a sarokra érve lelassította a lépteit. A fiú már ott állt. Rá várt, ahogy ebben az órában mindig. Fanny feszültsége szinte semmivé foszlott, elmosolyodott, ő maga meg ismét sietősre fogta.

– Már attól féltem, hogy a szüleid téged is szobafogságra ítéltek.

Lukas rágyújtott egy cigarettára, miközben hanyagul megrántotta a vállát.

– Apám a felelősségről meg az iskoláról szónokolt, én pedig úgy tettem, mintha figyelnék rá. Kérsz egy slukkot? – nyújtotta a cigarettát Fanny felé. A lány beleszívott, jóllehet nagyon utálta az ízét. Alig tudta elfojtani a rátörő köhögést.

Fanny és Lukas mindennap itt találkozott kutyasétáltatás közben.

– Nem maradhatok sokáig – mondta a lány. – Kész csoda, hogy anyám egyáltalán kiengedett a házból.

– Szörnyű, hogy ennyire rád telepszik. Szerencse, hogy van egy kutyád. Nagyszerű álca. – Lukas lenézett Mortimerre, de tisztes távolságban maradt tőle. Egyszer megpróbálta megsimogatni, de a kutya majdnem megharapta. Fanny ezen nagyon meglepődött, mert Mortimer volt az elképzelhető legkedvesebb jószág.

– Ilyet még soha nem csinált – bizonygatta.

– Pedig ez normális az ilyen apróságoknál – mondta Lukas. – Mindig rém dühösek, mert kisebbrendűségi érzésük van. A normális kutyák térdmagasságban kezdődnek.

Ezt Fanny rossz néven vette, Lukas azonban próbálta kiengesztelni. Egy lánynak éppen ekkora kutya való, magyarázta.

A barátnői irigyelték tőle ezt a jóképű fiút, aki ráadásul még egy bank örököse is. Csak Nele, a legjobb barátnője nem kedvelte, és felfújt, hencegő hólyagnak tartotta.

– Bízz a kutyád ítéletében! – hajtogatta, és ez állandó vitatéma maradt közöttük, pedig Nelének, Fanny szerint is, sok mindenben volt igaza.

– Mibe fogadunk, hogy még rengeteg kellemetlenséged lesz miatta? – jövendölte Nele, miután Fannyt rajtakapták Lukasszal az iskolában.

Fanny a szobafogságát igazságtalannak találta, hiszen valójában Lukas lépte át a határokat. Miközben egymás mellett sétáltak, magában az apjával vitatkozott, aki igen sarkos véleményt fogalmazott meg Lukasról. Ha az apja nem nehezítené meg a találkozásaikat, akkor az efféle határszegések fölöslegessé válnának. Fanny egyelőre hiába várt az első csókra, mert nem adódott rá lehetőség.

– Franz Heikamp szülei a következő hétvégén elutaznak, mi meg nagy bulit csapunk – mondta Lukas. – Eljössz velem?

Fanny gyomra az izgalomtól görcsbe rándult, amit azonban nyomban a kijózanodás követett.

– Soha nem engednék meg a szüleim, és még tartani fog a szobafogság. – Lukas megvetően horkantott, Fanny már attól tartott, hogy a fiú hamarosan elveszíti a türelmét. – Nagyon sajnálom! – tette még hozzá.

– Nem a te hibád. Majd megyünk legközelebb.

Fanny szívesen belekarolt volna a fiúba, de nem merte megtenni, mert egy ismerős megláthatta volna, és akkor nem tudja kimagyarázni a helyzetet. Figyelmes tekintettel pásztázta az utcát, észre is vette Erichet, az unokatestvérét. Gyorsan elfordította a fejét, éppen időben, mielőtt Erich autója elszáguldott mellette. Fanny felnyögött. Hogy lehet ennyire szerencsétlen egy ember?

– Az unokatestvérem – magyarázta. – Ha meglát minket, akkor azonnal értesíti apát.

Lukas elégedetlenül ingatta a fejét.

– Ha nem lennél ilyen szuper csaj, már nagyon idegesítenél.

– Sajnálom.

– Semmi baj – nyugtatta Lukas, miközben a lányra mosolygott. Fannynak ettől elgyengült a lába. A fiú ezután megfordult, és elindult az ellenkező irányba.

Erich apai ágon a rokona volt, ő vezette a Lichtenthal-Pharmát. Miután különösen jó viszonyban volt az apjával, ha meglátta volna őket, azonnal leadja a drótot. Fanny nagyot sóhajtva folytatta az utat hazafelé. A házuk előtt ott állt Erich kocsija. Fanny bement a kapun, odabent lekapcsolta a pórázt Mortimerről. A kutya lelkesen eliramodott a bejárat felé.

Erichhel az előtérben találkozott. A férfi Fannyra nézett, kissé felvonta a szemöldökét. Fanny akaratlanul is kételkedni kezdett abban, hogy sikerült-e Lukasszal észrevétlennek maradniuk. Erich mindenesetre nem tett semmilyen megjegyzést, csak köszönt, és az iskolai ügyeiről kezdte faggatni.

*

Marion villamossal ment az apja gyárába. Berlin lassanként kezdett felocsúdni a rémálomból, a romok között lassan megjelent az élet, a pezsgés. Az utcák megváltoztak, az egykor ismerős városrészek szinte teljesen idegennek tűntek. Miközben a felnőttek a törmelékhalmokból valami újat akartak teremteni, a környéken élő gyerekek a romok között új kalandokat kerestek.

A háború után a szövetségesek Berlint négy megszállási zónára osztották fel, ezeket a győztesek – Franciaország, Anglia, az Egyesült Államok és a Szovjetunió – igazgatták. Már léteztek a városban zónahatárok sorompókkal és színjelzésekkel a fákon. Aki az egyik zónából a másikba akart átmenni, annak sok esetben engedélyre volt szüksége. A nyugati zónák és a szovjet megszállási övezet között átjárókat építettek, a keleti oldalon felhúzták az első határátkelőket is. Az erdős területeken szögesdrótot feszítettek ki, egyes utcákat pedig teljesen lezártak. Később sem lazítottak a szabályokon, sőt. Egy évvel a háború befejezése után keletre határőrséget telepítettek, és lőfegyver-használati szabályokat vezettek be. A keleti rész elszigetelése sokkolta a berlinieket.

– Ez nem lehet igaz! – háborgott Marion anyja. – Már eddig sem volt könnyű egyik városrészből eljutni a másikba, de most még azt is kockáztatod, hogy esetleg útközben lelőnek.

Marionnak ennél nagyobb gondot jelentett, hogy május 28-án Nyugat-Berlint a szovjetek körülzárták, és elvágták a külvilágtól. Már két nappal azután, hogy Bonnban megállapodást írtak alá a nagyhatalmak és a Német Szövetségi Köztársaság, megszüntették az átmeneti határokat. Ami maradt, az egy tíz méter hosszú ellenőrzőposzt, egy ötszáz méteres védelmi vonal és egy öt kilométer széles lezárt zóna. Ezzel az eddig megtűrt kishatárforgalomnak vége lett. Kelet- és Nyugat-Berlin között pedig még a telefonösszeköttetést is elvágták.

Marion magában már lemondott a Berlin-Mittében található, nagyobbik szépségszalonjukról, hiszen az az NDK fennhatósága alá tartozott. Ugyan az anyja az üzletet Kelet-Berlinben üzemeltette, de Nyugat-Berlinben lakott, így pedig tőle is – mint minden hozzá hasonló helyzetben lévő vállalkozótól – megvonták az iparűzési engedélyt. Aki Nyugat-Berlinben lakott, de a munkahelye Kelet-Berlinben volt – így járt Marion is a Charitével –, azt felszólították, hogy költözzön át. Ha erre nem volt hajlandó, akkor elbocsátották. Marionnak így legalább nem kellett felmondania.

A Berlin környéki országutakon megszüntették a forgalmat, és csak azok az utak működhettek, amelyeket a szovjetek a szövetséges hatalmak számára jelöltek ki az NSZK felé. Vagyis a nyugat-berliniek elvesztették minden keleten lévő tulajdonukat. Elhangzottak ugyan ígéretek a határok átlépésére jogosító igazolványokról, de ezek többnyire csak ígéretek maradtak. Az Anhalter pályaudvar utasforgalmát megszüntették, ettől kezdve az NDK-ban közlekedő vonatok legfeljebb megállás nélkül vághattak át Nyugat-Berlinen.

– Ma Olaszország közelebb van, mint Potsdam – morgolódott Helena.

A háborúban a Lichtenthal-Pharma üzemépületének egyik szárnya találatot kapott. A terület még most is körbe volt kerítve, de a helyreállítás jó ütemben folyt. Dominik Lichtenthal kihasználta a lehetőséget, és az új szárnyat kicsit kitágította, ettől az egész épület aszimmetrikus kinézetet kapott.

Marion üdvözölte a portást, váltott néhány szót a recepciósokkal, azután lifttel felment az igazgatósági szintre. A fogadószoba ajtaja nyitva állt, ő pedig látta, hogy Weiller asszony, az apja titkárnője épp benyitna az irodába. A kezében egy tálcát egyensúlyozott, rajta kávéskanna és egy kávéscsésze.

– Majd én beviszem – ajánlkozott Marion, és átvette a tálcát Weiller asszonytól. – Amúgy is hozzá indultam. Behozna még egy csészét?

– Természetesen, Lichtenthal kisasszony.

Az apja az íróasztal mögött ült, és felnézett, amikor a lánya belépett.

– Nocsak, nocsak! Talán hivatást akarsz váltani?

– Eltaláltad, csak nem a te titkárnőd leszek. – Marion letette a tálcát, és kávét töltött az apjának.

A következő pillanatban Weiller asszony lépett be még egy csészével és egy tejes kancsóval.

– Tudom, hogy maga nem feketén issza a kávét – fordult Marionhoz. Miután a csészét és a kis kancsót a tálcára tette, megfordult, majd kiment. Amikor becsukta maga után az ajtót, Marion leült az apjával szemben az egyik vendégszékre.

– Mit akarsz mondani azzal, hogy hivatást váltasz? – kérdezte Dominik Lichtenthal.

– Úgy gondoltam, felmondok a Charitében – mondta Marion, és belekortyolt a kávéjába. – De ennek most már nincs jelentősége. Szeretem az orvostudományt, de a mindennapi gyógyítás nem nekem való.

A bejelentés teljesen váratlanul érte az apját, aki arra számított, hogy a lánya a következő években a szakorvosi vizsgájára készül majd.

– Erre csak úgy, hirtelen jöttél rá?

– Már egy ideje gondolkodom ezen.

– És mit szeretnél helyette csinálni? Gyógyszerészként tevékenykednél?

Nyilván Dominik a lánya kémiatanulmányaira utalt, és arra a néhány szemeszterre, amikor futó kalandja volt egy kémiaprofesszorral.

– Nem, azt sem. – Bár a vegyészeti ismeretei jól jönnek majd. – Szeretnék anyával dolgozni.

– Egy summa cum laude orvosi diplomával a zsebedben szeretnéd színezgetni a nők arcát? – Dominik hitetlenkedve meredt a lányára.

– Csak a mama ezt meg ne hallja! – nevetett Marion. – Pontosan tudod, hogy a kozmetika sokkal több ennél. Az orvosi kozmetika érdekel, vagyis láthatod, nem volt hiábavaló annyit tanulni.

– Lehetnél bőrgyógyász is.

– Igen. De akár orvosi kozmetikumokat fejlesztő kutató is.

– Gyógyszerkutatást nálunk is végezhetnél.

– Ezek a dolgok kéz a kézben járnak. Tudom, hogy csalódást okozok neked, de…

– Nem! – szakította félbe az apja. – Nem vagyok csalódott. Soha nem akartam, hogy megfelelj az elvárásaimnak. Magadnak kell megfelelned. Bevallom, boldog voltam, amikor bejelentetted, hogy orvos akarsz lenni. Viszont nekem az a legfontosabb, hogy elégedett legyél azzal, amit csinálsz. Most csak annyit kérek, hogy gondold át a döntésedet.

– Biztos lehetsz benne, hogy jól átgondoltam. Hosszan és alaposan.

– Anyád tudja már?

– Nem. Először hozzád jöttem.

– Örül majd, hogy együtt dolgozhat veled – bólintott az apja. Elővett egy cigarettát, és rágyújtott. – Később is lehetsz orvos, hiszen lediplomáztál. Bármikor felkészülhetsz a szakorvosi vizsgára, ha az orvosi kozmetika mégsem okoz akkora örömöt. De azt ugye tudod, hogy így Charlotte nagynénéd vetélytársa leszel?

– Pontosan tudom. Hogyan szoktad mondani? A verseny serkenti az üzletet. – A nagynénjével ritkán találkozott. Csak ünnepnapokon futottak össze olykor. Marion kicsit sajnálta ezt, mert Charlotte lánya, Emma nagyon rokonszenvesnek tűnt, vele mindig jókat tudott beszélgetni. Emma bátyja, Leopold is barátságosan és közvetlenül viselkedett vele, bár a háború után váratlanul magába fordult. Szegény fickónak a háború utolsó évében a frontra kellett mennie. Az ott megélt események hatására megtört, ráadásul az apja is éppen az idő tájt halt meg, Leopoldnak ezt a veszteséget is fel kellett dolgoznia.

Emma Rudorf egy könyvvel a kezében ült a nappaliban, amikor meghallotta, hogy a bátyja hazaérkezett. Leopold az egész napot a Dr. Rudorf Kosmetik cégnél töltötte. A nehézkes léptek arra utaltak, hogy a bátyja kimerült. Valószínűleg megint az anyjukkal veszekedett, és a gondolat, hogy az asszony leteremthette a fiát, egészen felbőszítette Emmát. Letette a könyvet, felállt, és kiment az előszobába. Leopold éppen a cipőjét hámozta le magáról. Nagyon hasonlított az apjára. Azonos arcvonások, csak egy kicsit sötétebb haj. A szemüveg némi professzoros külsőt kölcsönzött neki. Amikor észrevette Emmát, elmosolyodott.

– Hogy vagy? – kérdezte megjátszott élénkséggel.

– Jól. És te?

– Sok a munka. Neked? Hogy ment a vizsga?

– Remélem, átmentem. – Emma az elkövetkező nyáron már diplomás vegyész lesz.

– Nem is számítottam másra.

– Csináltam vacsorát. Mama is várható hamarosan?

– Nem. Azt mondta, még rengeteg a dolga.

Mint mindig. A férje halála óta Charlotte Rudorf számára nem létezett más, csak a cég. Megszállottan dolgozott, mintha ezzel a veszteségből fakadó fájdalmat csökkenthetné. Emma örült volna, ha közben nem feledkezik meg arról, hogy van két gyereke is, ők persze csak akkor jutnak eszébe, ha valami kivetnivalót talál bennük. Ennek főleg Leopold itta meg a levét.

– Egy évet voltál a fronton – mondta mindig az anyja –, de egyben jöttél vissza. Meddig akarsz még az önsajnálatban lubickolni? Térj vissza az életbe!

Amit az anyja önsajnálatnak nevezett, az egy nagyon mély, háború okozta lelki seb volt. Emma nem értette, hogy ezt miért éppen az a nő nem látja, aki életet adott Leopoldnak. Inkább folyamatosan sorolta a példákat a veteránokról, akik sokkal több időt töltöttek a fronton, mégis remekül megállják a helyüket az életben. Az az egy év semmi. Csak Emma bombázáshoz kapcsolódó rémálmaival kapcsolatban tanúsított megértést, hiszen a lánya akkor még csak tizennégy éves volt. A pincében egymást átölelve várták a bombázások végét, miközben mindketten attól féltek, hogy Leopold talán már nem is él.

– Velem vacsorázol? – kérdezte Leopold.

– Persze. Csak rád vártam.

Leopold júliusban lesz huszonnégy, és egy éve fejezte be a gyógyszerészeti képzést az egyetemen. Szívesebben tanult volna gépészmérnöknek, mert a gépek már gyerekkora óta lenyűgözték, de egyértelmű volt, hogy ő örökli majd a családi céget. Lehetett volna még orvos is, hogy átvegye az apja rendelőjét, amit most egy másik orvos bérelt.

Miután csak ketten voltak, nem az ebédlőben, hanem a konyhában vacsoráztak. Leopold terítette meg az asztalt, miközben Emma kitette a kenyérkosarat, a vajat, a sajtot és a felvágottat. Mindent a dobozában hagyott, az anyjuk ezt a hiányos étkezési kultúrájának tudta be. Emma úgy érezte, fölösleges kitálalnia, amikor evés után úgyis mindent visszapakol a helyére, hiszen úgy csak egy csomó fölösleges mosogatnivalóval kellene megküzdenie. Leült a bátyjával szemben.

Az anyjától eltérően, eddig nem mutatott érdeklődést semmiféle hivatás iránt, vegyészetet is csak kíváncsiságból tanult. Nem voltak konkrét szakmai tervei, és ezzel mindig felbosszantotta Charlotte Rudorfot. Emma pusztán szórakozásból tanult, és úgy tervezte, a diploma után férjhez megy. Időközben azonban megváltozott az érdeklődése. Az egyetemen időről időre összefutott az unokatestvérével, Marionnal, aki Emma egyik professzorával randizgatott. Mariont érdekesnek és inspirálónak találta. Egy rövid ideig el is játszott a gondolattal, hogy megpályázik egy állást a Lichtenthal-Pharmánál. Ha ezt az ötletét otthon elővezetné, tudta, rettentően magára haragítaná az anyját. Charlotte már évek óta nem állt szóba a nővérével, Helenával, és reménytelennek tűnt a békülés.

Evés közben derűsen beszélgettek. Leopold az egyik tanárával ugratta a húgát, akiről, a véleménye szerint, gyanúsan gyakran beszél. Emma visszavágott, és a KaDeWe eladónőjével hozakodott elő, akivel Leopold anélkül randevúzgat, hogy a kapcsolatuk egy jottányit is fejlődne. Később együtt szedték le az asztalt, majd elmosogattak. Éppen át akartak menni a nappaliba, hogy bekapcsolják a rádiót, amikor hazaérkezett az anyjuk.

– Jó estét! – Charlotte Rudorf fáradtnak látszott. Emma lesegítette a kabátját, amit betett a gardróbszekrénybe.

– Tálaljam a vacsorádat? – kérdezte Emma.

– Hagyd csak! A cégnél már bekaptam valamit.

Így volt ez majdnem minden este. Alapvetően csak hétvégenként ettek együtt, és a reggelit fogyasztották el közösen a konyhában igen sietősen. Charlotte egy röpke pillantást váltott a fiával, ebből egyértelműen kitűnt, hogy nem olyan régen még veszekedtek, ahogy azt Emma sejtette. Charlotte Rudorf arcára mégis kiült egy leheletnyi, rá jellemző mosoly. Esténként szerette félretenni a nézeteltéréseket, mert nem akarta, hogy bárki is haraggal a szívében térjen aludni.

Emma bekapcsolta a rádiót, de csak fél füllel figyelt oda, inkább újra kézbe vette a könyvét. De arra sem tudott figyelni, így végül feladta az olvasást, és úgy döntött, sétálni megy.

– Ilyenkor? – kérdezte az anyja, aki egy csésze hársfateával lépett a nappaliba.

– Alig múlt nyolc óra. – Erre már Leopold is felnézett. Úgy érezte, a húga nyugtalansága mögött valami mélyebb dolog rejlik. – Ez csak egy séta – méltatlankodott Emma. – Sok minden kavarog a fejemben, és úgy tudom a legjobban rendezni a gondolataimat, ha járok egyet.

– Hogy sikerült a vizsgád? – kérdezte az anyja.

– Azt hiszem, egész jól. – Emma kiment az előszobába, leakasztott a fogasról egy könnyű kabátot, majd egy selyemsálat tekert a nyaka köré, és vetett egy pillantást a tükörbe. Vállig érő, hullámos, világosbarna haját egy csattal oldalra rögzítette. Igazgatta egy kicsit a frizuráját, és amikor megfelelőnek találta, kilépett a lakásból. Az első emeleten laktak, az orvosi rendelő fölött. A második emeleti lakás üresen állt. Régebben Emma apai nagyanyja lakott benne, aki csaknem harminc éve a lányával él együtt. Eleinte Hamburgban, ahonnan röviddel a háború előtt Münchenbe költözött, mert a vejét oda helyezték át. Sajnos csak ritkán jött látogatóba, mert a hosszú utazások igen fárasztották. Emma sajnálta, mert nagyon szerette a nagymamáját, aki nyolcvanévesen is mindig jókedvű volt, az esze pedig, mint a borotva, olyan éles. Sok ismerős fiatal irigykedve tekinthetett volna rá.

Már sötétedett, és a délután hosszú árnyékai lassan mindent elborító szürkeséggé olvadtak össze. Már két éve nem állították át az órákat a nyári időszámítás szerint. Eleinte kevesen örültek, hogy a nyári napok egy órával megrövidültek és hamarabb lett sötét, végül azután mindenki hozzászokott. A háború alatt viszont volt egy időszak, amikor végig a nyári időszámítás volt érvényben, ezt azután nagy összevisszaság követte. A győztes hatalmak végül úgy döntöttek, hogy az ország áttér a téli-nyári időszámításra. Ez se ment zökkenőmentesen, mert 1945-ben például a berlini szovjet zónában két hónappal tovább tartott a nyár, mint másutt. Négy évvel később végre megegyeztek, ekkor tértek egységesen vissza a téli, vagyis a normális időszámításhoz. Emma remélte, hogy most már ez így is marad.

Séta közben időről időre üdvözölt egy épp hazatérő szomszédot vagy ismerőst, hisz a doktor úr lányát mindenki ismerte a környéken. Hirtelen feltűnt neki az egyik házból kilépő férfi, aki egy pillanatra visszafordult a kapu felé. Mondott valamit az ott álló másik férfinak, azután elindult az autója felé. Dominik Lichtenthal. Emma megállt. Nem tudta, mitévő legyen. Odamenjen és udvariasan üdvözölje, vagy inkább ne vegyen róla tudomást. Dominik észrevette, és egy pillanat alatt megoldotta a helyzetet. Egy darabig ugyan habozott, mint akinek az archoz hirtelen egy nevet kell találnia, azután a lányra mosolygott.

– Jó estét, Emma! Hogy megy a sorod?

– Jól, köszönöm – válaszolta Emma, és a férfihoz lépett. Nem tudta, hogy tegeznie vagy magáznia illene-e őt. Egyrészt idegen volt a számára, másrészt viszont a nagynénje férje, vagyis gyakorlatilag a nagybátyja.

– Úgy hallottam, vegyésznek tanulsz.

– Igen. A nyáron diplomázom.

– És aztán irány édesanyád cége?

– Ezt még nem döntöttem el – válaszolta Emma tanácstalanul, egy vállrándítás kíséretében.

– Ha valami mást szeretnél – beszéd közben Dominik kinyitotta a kocsija ajtaját –, akkor szólj nyugodtan! Nekünk mindig szükségünk van tehetséges vegyészekre.

Szinte hihetetlen volt, hogy Emmának nemrég ugyanez jutott eszébe, most pedig a ki nem mondott gondolatát hallotta viszont Dominiktól. Nem akarta az ajánlatot kerek perec visszautasítani, ezért csupán megköszönte, és megkérte, hogy adja át a családjának az üdvözletét. Dominik búcsút intett, beült a kocsiba és elhajtott. Érthetetlennek találta, hogy az anyja még mindig nem hajlandó a nővérével szóba állni. Emma ismerte a régi történetet, az anyjának nem volt egyszerű elveszítenie a teljes örökségét, miközben a semmiből előbukkanó nővére győztesként emelkedik fölé. Ez a történet azonban már huszonöt éves, és egyszer csak napirendre kellene térni fölötte. Különösen úgy, hogy a friedrichstraßei ház, az anyja teljes vagyonát figyelembe véve, nem lett volna különösebben jelentős tétel. Sőt, ha ottmaradt volna, akkor talán soha nem viszi ilyen sokra.

1952. június

Manapság kevés dolog emlékeztet az egykori aranyidőkre, amikor a Friedrichstraße környéke még mulatónegyed volt. Minden látogatás alkalmával rátört Helenára a fájdalmas érzés, mintha elveszített volna valamit. Amikor a húszas években Berlinbe érkezett, lüktetett a város, zsibongtak az emberek a közeli utcákban. Autók, buszok, villamosok, gyalogosok és taxik jártak keresztül-kasul mindenhol. A Leipziger Straße-i kereszteződés olyan forgalmas csomópont volt, hogy a faluról érkező Helena számára mindannyiszor kihívást jelentett az egyik oldalról átkelni a másikra.

A háború után az utca már csupán egy romhalmaz volt. A romokat ugyan idővel eltakarították, de nem sok minden emlékeztetett a korábbi évekre. Helena gyakran gondolkodott azon, hogy feladja a szépségszalont, de nem vitte rá a lélek. Talán idővel minden rendbe jön, nem maradhat így örökké. A friedrichstraßei szépségszalon az amerikai szektorban volt, Berlin-Mitte az NDK-hoz tartozott, Helena üzeme viszont a francia szektorban működött. Ő és Dominik az angol szektorban lakott. Ez az állapot nem tartható fent sokáig. A Berlin-Mittében álló szalont fel kellett adnia, de máris kereste az új helyét.

Amikor Helena megérkezett a szalonba, Ida – korábban Wagner, most Zeller – szívélyesen fogadta.

– Egy kávét?

– Mindenképpen. – Helena felakasztotta a kabátját a ruhatárban, és belépett a kezelőtérbe. Még korán volt, és csak fél óra múlva nyitnak. Ida már a harmincas években átvette a szalon irányítását, miközben Helena az új szalon megnyitásán dolgozott.

– Hogy vannak a lányok?

Helena leült egy kényelmes vendégfotelbe. A várakozó hölgyek egy csésze kávé vagy tea és némi aprósütemény elfogyasztása közben itt lazulhattak el.

– Marion a mi üzemünkben dolgozik majd. – Ez ijesztő, ugyanakkor örömteli változás is volt, és maga Helena sem tudta, vajon az ijedtsége vagy az öröme nagyobb-e. Természetesen arra számított, hogy a lánya praktizáló orvosként kezdi a pályafutását, hiszen lediplomázott, és ezzel kijelölte saját útját. Másrészt viszont örült, hogy Mariont érdekli az ő munkája. Az övé, és nem Dominiké, ahogy egy nehezen elnyomható, diadalittas belső hang ismételgette. – Fanny pedig remek osztályzatokkal fejezi be az iskolaévet.

– Megint örömét leli a matematikában?

– Igen, miután Ferdinand felesége egy kicsit kezelésbe vette, amire a tehetségtelen tanára nyilvánvalóan képtelen volt. – Ferdinand volt mindkét lánya keresztapja, a felesége pedig kiváló matematikusként dolgozott.

Amikor Fannyval várandós lett, Helena megrémült. Éveken keresztül sikerült elkerülnie a terhességet, és éppen akkor, amikor a világ lángba borult, bekopogtatott egy új jövevény. Elég félelmetes volt, de Mariont arra készítették fel az iskolában, hogy lépjen be a Német Lányszövetségbe, ő pedig nem akart még egy gyereket ajándékozni a rendszernek. Rudolf Liliengrundnak lehetett köszönni, hogy Helena nem vetette el a gyereket.

– Éppen ezekben az időkben van a legnagyobb szükség arra, hogy a tisztességesek mindenképpen az élet pártján álljanak – mondta nyomatékkal. A drága Rudolf egész családját elveszítette, ő maga éppen csak hogy el tudott menekülni. Talán túl sokáig várt reménykedve, hogy minden jóra fordul.

Végül Helena kihordta Fannyt, és már a terhessége idején olyan bensőséges viszonyba került a gyermekével, ahogy azt korábban el sem lehetett volna képzelni. Egészen más volt, mint Marion esetében, akivel négy-öt éves koráig alig tudott mit kezdeni. Marion a kezdet kezdetétől a papa szeme fénye volt, Fanny viszont teljes egészében az ő lánya lett. Helena még a munkahelyére is magával vitte, mert rövid időre sem akart elválni tőle. Az irodában szoptatta, és az íróasztala mellé állított bölcsőben ringatta. Elképzelhetetlennek tartotta, hogy a gyereket bárki másra bízza. Ugyanakkor Mariont sem szerette kevésbé, és később is rejtély volt számára, hogy a terhessége alatt hogyan érezhetett ennyire másképp a két gyermeke iránt.

– Lassacskán el kellene engedned ezt a problémát – tanácsolta a legjobb barátnője, Irene Danielus. – Fogadd el, hogy így történt! Egyszerűen csak örülj nekik! Éppen elég bajunk van mostanság, nem kell újakkal terhelnünk magunkat.

Amikor 1938-ban lerombolták a zsinagógákat, Irene elhagyta az országot.

– Majd akkor jövök vissza, ha vége lesz ennek az őrületnek – mondta, és elment Amerikába. Berlinben filmcsillag volt, de Amerikában került igazán reflektorfénybe, majd hozzáment egy neves filmproducerhez. Azóta sem tért vissza Berlinbe. Helenának nagyon hiányzott, és még az sem kárpótolta, hogy egyszer az egész családjával meglátogatta New Yorkban.

– Elutaztok a nyáron? – kérdezte Ida, és leült Helena mellé.

– Két hétre mindenképp. Meglátogatjuk anyámat, és onnan megyünk tovább Svájcba. – Helena előre örült, hogy együtt tölthet egy kis időt az anyjával. Mindig feldobta, amikor a régi ismerősökkel találkozhatott, no meg a bárónővel. Korábban az anyjával dolgozott együtt, az ő birtokán töltötte az anyja a nyugdíjas éveit. Helena családja számára mindig akadtak vendégszobák. Szinte úgy bántak vele, mintha valami előkelőség volna. A szegénysorból felemelkedő lány, aki sokra vitte a világvárosban, aki férjhez ment egy gazdag emberhez, és filmcsillagokkal barátkozott…

Nem sokkal később megérkezett a többi alkalmazott is, és befutottak a szépségszalon első vendégei. Helena váltott néhány szót a hölgyekkel, olykor személyes tanácsokkal látta el őket, majd elindult az üzembe. Közvetlenül a háború után nehéz volt beszerezni a kozmetikumok alapanyagait, a legtöbbhöz csak feketepiaci áron lehetett hozzájutni. Az alapanyagok jó részére a gyógyszeriparnak nagyobb szüksége volt, és természetesen az orvosi ellátás elsőbbséget élvezett a szépségápolással szemben. A háború után mindenkinek megvolt a maga gondja, így Helena üzeme átmenetileg vegyipari termékeket gyártott, a szépségszalonokat pedig azoknak a rendelkezésére bocsátották, akik elveszítették a lakhatásukat. Négy évnek kellett eltelnie, mire a helyzet rendeződött. A valutareform után az embereknek ismét lett pénzük, így Helena visszatérhetett a kozmetikumok gyártásához, és a szalonok is visszakapták eredeti funkciójukat.

Helena egyenesen az irodájába ment, ahol átnézte az őszre tervezett reklámfüzetek vázlatait. Szerette a munkáját, bár hiányoztak neki a kihívások. A kozmetikai ipar állandó fejlődésben volt, nála is külön részleg foglalkozott a kutatással és a fejlesztéssel. Természetesen elégedettnek mutatkozott, mégis hiányzott neki az az idő, amikor a friedrichstraßei, aprócska laborjában kísérletezhetett. Örült annak, hogy Marion csatlakozásával az üzem számára új lehetőségek nyíltak meg. Vajon mit szól Charlotte ahhoz, hogy ezentúl vetélytársként kell számolnia Helenával is?

Emma még a nappaliban is hallotta a veszekedést. Az anyja épp Leopoldot csepülte, hogy nem veszi elég komolyan a munkát, és nem adja bele a szívét-lelkét. Leopold most is, mint előző nap az üzleti megbeszélésen, csak némán ült, majd hirtelen reszketni kezdett. Ha nem megy másképp, akkor szedjen megint orvosságot, és a fenébe is, mutasson már végre erőt!

Ezen a reggelen újra elkezdődött. Leopold egy szót sem szólt evés közben, Emma ebből rájött, hogy megint rémálmai voltak. Az előttük álló munkanappal kapcsolatban a bátyja nem fűzött megjegyzést az anyja szónoklatához, csak bólogatott, ez pedig Charlotte számára ismét azt jelezte, hogy nem érdeklődik eléggé. Nincs egyetlen ötlete sem, csupán gépiesen végzi a munkáját. Aztán kitört közöttük az égiháború, ami még akkor is tartott, amikor Emma otthagyta az ebédlőt, és kiment mosogatni a konyhába. Végül aztán nem bírta tovább, és visszarohant az ebédlőbe.

– Mi a csudát akarsz egyáltalán? – támadt az anyjára. – Leopold minden rábízott munkát elvégez.

– Hagyd, Emma! – csitítgatta Leopold.

– Nem, nem hagyom. Nem tudnánk végre egyetlen reggelt békésen eltölteni, mint más, normális család? Miért kell egész nap veszekedni? Aztán estére persze kitör a béke, hogy nyugodtan alhassunk. Minek? Hogy másnap kezdődjön minden elölről? Ez kibírhatatlan!

– Mi ez a tónus? Hogy beszélsz velem? – Charlotte hangja érzelemmentes és jéghideg lett.

– Én… – Emma hirtelen támadt dühe elpárolgott, nem tudta, mit mondjon. – Ma nincsenek óráim az egyetemen, és meg akartam kérdezni, hogy bemehetek-e az üzembe. – Az ötlet egészen váratlanul jött. – Leopold mellett lennék, ugyanakkor belepillanthatnék a folyamatokba.

Az anyja szeméből eltűnt a jeges csillogás, a meglepetéstől egészen ellágyult.

– Tényleg ezt szeretnéd?

– Sokat gondolkodtam azon, hogy mihez kezdjek a vegyészdiplomámmal.

– Ez azt jelenti, hogy mégsem akarod megkeresni a megfelelő férjet? – Ahhoz képest, hogy ő maga boldog házasságban élt egykor, meglehetősen lenézte Emma házassági terveit.

– Egyelőre nem találtam meg az igazit – odázta el a konkrét választ Emma.

– Ez igaz – bólintott beleegyezően az anyja. – De akkor siess, mert hamarosan megyünk!

Ő és Leopold általában együtt indultak. A munkaidő végén Leopold a kocsit otthagyta az anyjának, ő maga pedig hazavillamosozott. Ezzel ki is szabadult egy kis időre az anyja felügyelete alól.

– Egyébként azt hallottam, hogy Marion elhagyja a Charitét – mondta Emma, amikor beült hátra, a kocsiba.

– Milyen Marion? – kérdezte az anyja. Emma biztos volt abban, hogy tudja, kiről van szó.

– Az unokatestvérünk.

– És miért olyan érdekes, hogy mit csinál ez a Marion?

– Talán mert az unokahúgod? – Hátulról Emma csak annyit látott, hogy az anyja megvonja a vállát. – Azt mondják, hogy belép Helena néni cégéhez. – Némi elégtételt érzett, amikor a hír hallatán az anyja összerándult.

– Tényleg?

– Néhány szemeszteren keresztül vegyészetet is tanult. De erről már meséltem.

– Meséltél. Meg arról is, hogy a kémiaprofesszoroddal hetyegett.

– De anya! – Leopold megütközött a szóhasználaton.

– Ilyesmit soha nem mondtam – dőlt előre Emma, mint aki így akar nyomatékot adni a szavainak. – Csak annyit mondtam, hogy találkozgattak.

– Ha hasonlít az anyjára, akkor számára randevú nem létezik szex nélkül, és az csak élvezetes ráadás, ha ezzel kárt okozhat a családjának. Nem ezek után lettek rosszabbak a jegyeid a professzorodnál?

– Az Guenther professzornál volt, nem pedig Hellweg professzornál, akivel Marion randevúzott. Te jó ég, anya! – Emmának lassan elege lett ebből a kitartó és értelmetlen gyűlölködésből. Anyja a negyvenes évei vége felé járt, tehát nem adhatott felmentést neki az időskori agylágyulás sem. – Ha minden munkanapom így kezdődik majd, azt légy szíves, közöld most! Úgy ez lesz az utolsó látogatásom a cégnél, holnap pedig megpályázok egy állást a Lichtenthal-Pharmánál.

– Azt nem mered – fordult hátra ingerülten az anyja.

– Majd meglátjuk.

Az anyja hosszan nézte őt, azután ráncba szaladt a homloka. A lánya harciassága tetszett neki, de nem hitt Emmának. Marad náluk, már csak Leopold kedvéért is. Remélhetőleg könnyebb lesz Leopolddal, ha mellette dolgozik majd a húga.

Az üzem egykor Berlin-Oberschöneweidében állt, de még a háború kitörése előtt elköltöztették Berlin-Tempelhofba. Ez remek döntésnek bizonyult, bár akkoriban természetesen nem tudhatták, hogy a régi terület szovjet fennhatóság alá kerül, míg az új az amerikai szektor része lett. Berlinnek ez a része éppen úgy megszenvedte a háborút, mint az egész város. Átgurultak a kapun, Leopold leállította a kocsit a parkolóban, ahol már sok autó, motorkerékpár és robogó állt.

Az anyjukkal együtt vonultak a vezetőségi szint felé. Charlotte a saját irodájába ment, Emma pedig Leopolddal tartott a bátyja irodájába.

– Ugye tudod – mondta Leopold, miközben székkel kínálta a húgát –, hogy nem kell ezt csinálnod?

– Mire gondolsz? – meresztette a szemét Emma, majd leült az íróasztal mellé, arra az oldalra, ahol a látogatók foglalhattak helyet.

– Azt pontosan tudod. Elkísértél, jóllehet, eszed ágában sincs a cégnél dolgozni. Nem kell megvédened anyától.

– Nem is foglak.

Leopold nem válaszolt, csak kinyitotta az ajtót, és átkiáltott a titkárnők szemben lévő irodájába. Rendelt két kávét.

– Soha nem szerepelt a terveid között, hogy itt dolgozz.

– A tervek idővel változhatnak.

– Egyik napról a másikra?

– Akár. Miért ne? És talán nem is olyan hirtelen ez a változás. Lehet, hogy már egy ideje forgatom a fejemben, csak épp nem szóltam róla. – Emma a ceruzákat tartó bögrét piszkálgatta, majd kivett egyet belőle, amit azután az ujjai között kezdett forgatni. – Egyébként Dominik Lichtenthal tényleg felajánlott nekem egy állást. – Emma feszülten figyelte Leopold reakcióját.

– Mikor?

– Valamelyik este séta közben összefutottam vele.

– Ő pedig anélkül, hogy bármit is tudna a képességeidről, azonnal állást kínált?

– Beszélgettünk egy keveset, így most már tudja, hogy vegyésznek tanulok. Biztatott, ha nincs kedvem anyámmal dolgozni, jelentkezzem nála. Nekik mindig szükségük van tehetséges vegyészekre.

– Anya kitagad, ha ezt megteszed.

– Nem tragédia. Akkor te örökölsz mindent, nekem pedig kifizeted a részem.

– Tényleg?

– Természetesen – bólintott határozottan Emma, és elővette a cigarettáját.

– Ugye nem fogsz idebent dohányozni?

Emma válasz nélkül hagyta a kérdést, majd rágyújtott. Leopold fintorogva az ablakhoz lépett, hogy kinyissa. Emma elgondolkozva nézett körül az irodában.

– Eleinte neked kellene dolgoznom?

– Vagy először inkább befejezhetnéd az egyetemet. Ne hagyd, hogy anya befolyásoljon! Még miattam se.

– Tudom, hogy mit fogok csinálni.

– Helyes. Nincs is mitől félned, hiszen Lichtenthalék jó állással kecsegtetnek, a testvéred pedig annyira nagyvonalú, hogy átengedi neked az örökség rád eső részét.

Emma szélesen elmosolyodott, azután megint komoly lett.

– Elviselhetetlenül ostoba ez az egész helyzet. Két testvér, mindketten sikeres kozmetikai céget vezetnek, és ahelyett, hogy együttműködnének, háborúznak egymással.

– Azt hiszed, hogy Helena Lichtenthal engedékenyebb anyánál?

– Nem hiszem, tudom. Marion szerint egyáltalán nem volna ellenére a békülés.

– Nem is tudtam, hogy ilyen jóban vagy Marionnal.

– Azért ne túlozzunk. De ha véletlenül találkozunk, akkor természetesen beszélgetünk.

Mankel kisasszony, az egyik titkárnő lépett be, és letett egy tálcát az íróasztalra. Néhány udvarias szót váltottak Leopolddal, azután ismét kiment a helyiségből. Leopold kitöltötte a kávéjukat.

– Ugye nem szívsz el még egy cigarettát? – kérdezte.

– De hiszen nyitva van az ablak. – Emma látványosan még szélesebbre tárta az ablaktáblákat. – Marion tényleg nagyon kedves lány. Feltétlenül meg kell ismerned közelebbről. Az anyja pedig nem biztatja az ellenségeskedésre, ahogy anya minket.

– Ismered a másikat is? Azt hiszem, Franziskának hívják.

– Nem ismerem. Ő még félig gyerek – legyintett Emma. Megfordult, és elgondolkodva nézett ki az ablakon. Természetesen nem fog dolgozni Dominik Lichtenthalnak, bármilyen csábító is a gondolat. Ezt nem teheti meg az anyjával, viszont szépen lassan ráveszi a két céget az együttműködésre. Ezért a célért érdemes küzdeni.

Mariont még mindig kikészítették az éjszakai ügyeletek. Ilyenkor hajnalban ért haza, és akkor feküdt le aludni. Most, alvás után, még mindig kómás állapotban volt. A közérzete olyan, mint a másnaposoké. Mindig ez történt, ha éjszaka ébren maradt, és a hiányzó alvást nappal akarta bepótolni. A belső órája nem volt hajlandó az együttműködésre. Ma reggel is sokáig tartott, amíg el tudott aludni, tehát jó későn ébredt. Ásítozva ment le a lépcsőn. Belépett az ebédlőbe, és legnagyobb meglepetésére egy kávéskanna állt az asztalon. Amikor leemelte a fedelét, elragadtatva szívta be a frissen főzött kávé illatát. Marion nem gondolkodott sokáig az életmentő meglepetés eredetén, gyorsan töltött magának egy csészényi feketét, majd elégedetten sóhajtott. Leült egy székre, és újra ásítani kezdett.

Mortimer szaladt be az ebédlőbe, és megörült Marionnak. Lelkesen csóválta a farkát, Marion pedig lehajolt, hogy megsimogassa.

– Miért nem vagy iskolában? – nézett fel a húgára.

– Már voltam, te hétalvó. – Fanny leült Marionnal szemben az asztalhoz. – Elég erős a kávé?

– Igen. Te főzted?

– Hmm.

– Mióta vagy ilyen gondoskodó? – vizsgálta gyanakvóan Marion.

– Lukas a jövő héten elvinne táncolni – válaszolta Fanny köntörfalazás nélkül.

– Lassan az ember agyára mész ezzel a fickóval. Eddig minden alkalommal belerángatott valami ostobaságba.

– Azt az iskolai esetet nagyon megbánta.

– Ezt könnyű mondani, ha nem neki kell elvinnie a balhét.

– Megtörténhetett volna, hogy őt is megbüntetik, de az ő apja elnézőbb. Felteszem, tudja, hogy a szerelmesek olykor kockázatokat vállalnak.

– Tehát táncolni akarsz – tért vissza Marion a lényegre. – Hogy jövök én a képbe? – Marion megfontoltan ivott egy korty kávét. – Arra ne is gondolj, hogy hazudni fogok miattad!

– Nem kell hazudnod, csak ne áruld el a papának, hogy elmentem.

– Miért avatsz be egyáltalán?

– Mert valakinek tudnia kell, ha a mama vagy a papa éjjel benézne a szobámba.

Marionnak rossz előérzete támadt, de nem akarta elveszíteni Fanny bizalmát, ezért meg kellett vele egyeznie.

– Azzal a feltétellel, hogy tudom, hová mentek. A fiú pedig eljön érted, és haza is hoz. Nem szaladgálhatsz éjjel egyedül Berlinben.

– Ez csak természetes. Az apja kocsijával visz.

– Erről az apja is tud?

– Igen. – Fanny elbizonytalanodott. – Azt hiszem. – Ez végső soron Lukas problémája. Fanny ezzel elintézettnek ítélte az ügyet. Mortimerrel együtt otthagyta a nővérét, és kimentek a kertbe. – Az ebéd egyébként tálalva van – kiáltott vissza a válla fölött. – Még meleg.

Marion nem volt éhes, ezért megelégedett a kávéval. Szándéka szerint a következő napokban jobban megismeri a céget. Volt egy ötlete. Úgy gondolta, alapítani kellene egy újabb szépségszalont, egy olyat, ahol a szépségápolásról egészen másképp gondolkodnak, erről azonban csak később akart beszélni az anyjával.

A szobájába ment. Leült a tükör elé, és megfésülte a finoman hullámos, vállig érő haját. Egy ecsettel némi alapozót vitt fel az arcára. Arccsontját az eddiginél egy leheletnyivel sötétebb színnel tette hangsúlyosabbá. Borvörös rúzst használt, a körömlakkjához hasonlatosat. Gyerekkori balesetéből visszamaradt egy kis forradás a homloka bal oldalán, közel a halántékához, de mára megtanulta, hogyan kell alapozóval szinte láthatatlanná tenni.

Estére azt tervezte, hogy egy kollégájával vacsorázni megy. A kolléga valószínűleg megpróbálja majd rábeszélni, hogy ne adja fel az orvosi hivatását. Eredetileg bőrgyógyász akart lenni, tehát miért nem teszi le legalább a szakvizsgát? Ugyan jogosnak találhatja az indokot, hogy a gyógyászati szerek bőrre gyakorolt hatását akarja kutatni, de mégis… Eleinte meg lesz döbbenve, hogy egy kozmetikai üzemben szeretne elhelyezkedni.

– Ajakrúzsokat gyártani? De hiszen orvos vagy – mondja majd értetlenül.

Marion nagyot sóhajtva csúsztatta be a rúzsát a ridiküljébe. Minél többet gondolkodott rajta, annál nagyobb lett a kísértés, hogy lemondja a vacsorát. Szörnyen megerőltető volt az előítéletekkel hadakozni. Ráadásul, ha tényleg csak annyiról volna szó, hogy új rúzsszíneket keverjen ki, akkor sem lenne senkinek semmi köze hozzá. Elvégezte az egyetemet, de ez nem azt jelenti, hogy egy életen át nem csinálhat mást.

Mielőtt elindult volna, még kikiabált Fannynak a kertbe, hogy odaülhetne már a házi feladatához.

– És a szavakat is tanuld meg! A papa ma este kikérdez.

– Mindjárt megyek – szólt vissza a húga.

Marion kocsiba ült, mert most nem kellett áthajtania a túlzsúfolt belvároson. A piros Ford Taunus G73A-val – az apjától kapta ajándékba az első államvizsgája után – a Rosenberg üzembe hajtott. A kutatási és fejlesztési részlegbe igyekezett. Az anyja ugyan általában nyitott volt az új ötletekre, de nem igazán szeretett volna alapjaiban mindent megváltoztatni. Marion nem aggódott emiatt, úgy gondolta, meg fogja tudni győzni őt.

Az üzem előtt leparkolt, és kiszállt. Ellentétben az apja gyárával, a Rosenberg cég épülete nagyrészt sértetlenül élte túl a háborút. Sokkal kisebb volt, mint a Lichtenthal-Pharma gyógyszergyár. A háború alatt sok nő dolgozott itt. Ők vették át a férfiak munkáját még a gyártásban is. Mára a férfiak visszatértek a munkaerőpiacra, miközben a nőket újra a tűzhely mellé száműzték.

Marion bezárta a kocsit, majd az üzemépülethez ment. Az időpont ideális arra, hogy új ötletekkel lépjenek piacra, hiszen az embereknek megint van pénzük kozmetikumokra. Úgy gondolta, mielőtt az ötlete nyomán fejlesztésbe kezd, megismerkedik az egész folyamattal. Marion ugyanakkor képtelen volt megállapítani, vajon milyen hatással van a harmincas éveit taposó, kutató és fejlesztő részleget vezető Jonah Belzre. Barátságos volt, de mintha némi kétkedéssel fogadná őt. Egyelőre nem szólt arról, hogy ezen a részlegen kíván dolgozni. Csak annyit árult el, hogy minden osztály munkájába szeretne egy kicsit beleszagolni. Talán a férfi attól fél, hogy a tulajdonosnő a saját lányát akarja a helyére ültetni? Marion lefegyverzően mosolygott rá. Ez a mosoly még egyetlen férfinál sem tévesztett célt. Ebben az esetben azonban csak a gyanút erősítette a férfiban, és kissé tartózkodóbb lett a viselkedése. Na, gondolta Marion, ez még szülhet némi feszültséget.