PHILIP K. DICK

JONES KEZÉBEN A VILÁG

IMPRESSZUM

Philip K. Dick: The World Jones Made

Copyright © 1956 by Philip K. Dick

Hungarian translation © Pék Zoltán, 2018

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Philip K. Dick: The World Jones Made

Ace Books, New York, 1967

Fordította: Pék Zoltán

ISBN: 978-963-419-493-4 (epub)

ISBN: 978-963-419-494-1 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót tervezte: Faniszló Ádám

A kötetet tervezte: Kuszkó Rajmund

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Vas Annamária

Korrektor: Kótai Katalin

Műfaj: science fiction

Eph Konigsbergnek,

aki gyorsan beszélt,

és jól beszélt

1

A Menedék hőmérséklete 37-38 Celsius-fok között ingadozott. A levegőt állandóan sűrű pára telítette, amely lomhán sodródott, gomolygott. Forróvízgejzírek törtek a magasba, és a „talaj” valójában meleg, nyálkaszerű, mozgó felszín volt, amit víz, oldott ásványok és lágy pép alkotott. Zuzmók és véglények maradványai színezték el és sűrítették meg a páracseppeket, melyek kíméletlenül csöpögtek mindenre: a nedves sziklákra, a szivacsszerű bozótra, a különféle szerkezetekre. A gondosan megfestett háttér egy hatalmas óceántól emelkedő, hosszú fennsíkot ábrázolt.

A Menedék kétségtelenül az anyaméhet modellezte. A hasonlóságot tagadni sem lehetett – senki nem is tette.

Louis lehajolt, komoran felvett egy fakózöld gombát a lába mellől, és széttörte. A nyirkos, szerves héj alatt ember készítette plasztikháló lapult. A gomba mesterséges volt.

– Lehetne rosszabb is – szólalt meg Frank, ahogy Louis elhajította a gombát. – Például ha fizetnünk kéne ezért. A Szövkónak milliárdokba kerülhetett.

– Fura egy táj – mondta keserűen Louis. – És minek? Miért így születtünk?

– Felsőbbrendű mutánsok vagyunk, ne feledd – vigyorgott Frank. – Nem erre a következtetésre jutottunk évekkel ezelőtt? – A Menedék falán túli világra mutatott. – Túlságosan tiszták vagyunk ahhoz.

Odakint terült el San Francisco, a jeges ködtakaróba bugyolált, félálomban szendergő éjszakai város. Néha-néha elvánszorgott egy autó, vagy ingázók tucatjai másztak elő a földalatti egysínű termináljaiból, akár holmi összetett gyűrűsférgek. Elszórtan egy-egy iroda fényei izzottak… Louis hátat fordított a látványnak. Túlságosan fájt nézni, fájt a tudat, hogy ő idebent van, csapdába esve a csoporttal együtt. Hogy számukra nem létezik más, mint üldögélés és bámészkodás, a Menedékben letöltendő üres évek.

– Kell hogy legyen egy cél. Egy ok, amiért létezünk.

Frank fatalistán vállat vont.

– Rendellenes egyedek vagyunk. A háborús sugárzás kárt tett a génjeinkben. A véletlen szült bennünket. Pont mint Jonest.

– De életben tartanak – szólalt meg mögöttük Irma. – Annyi éve segítenek, gondoskodnak rólunk. Valamit biztosan profitálnak belőle. Valamit csak forgatnak a fejükben.

– A végzetünkre vagy kíváncsi? – gúnyolódott Frank. – A kozmikus célunkra?

A Menedék, ez a párás, gőzölgő edény volt nekik, hetüknek a börtönük. A légkörében ammónia, oxigén, freon és nyomokban metán keveredett, erősen megülte a vízpára, és hiányzott belőle a szén-dioxid. A Menedéket huszonöt éve, 1977-ben hozták létre, és a csoport legidősebb tagjai még emlékeztek egy előző életre, amit külön-külön inkubátorgépekben töltöttek. A Menedék kivitelezése elsőrangú volt, és időről időre fejlesztették is. Rendszeresen beléptek hétköznapi emberek zárt szkafanderben, karbantartó-felszerelést vonszolva maguk után. Általában a mobil fauna rakoncátlankodott, az szorult javításra.

– Ha lett volna velünk céljuk, elmondják – vélte Frank. Ő a maga részéről bízott a Szövko-hatóságokban, akik a Menedéket üzemeltették. – Dr. Rafferty elmondaná, te is tudod.

– Én nem vagyok benne olyan biztos – felelte Irma.

– A fenébe is, hát nem az ellenségeink! – fakadt ki Frank. – Ha akarnák, egy pillanat alatt megsemmisíthetnének bennünket. De nem tették, igaz? Ránk szabadíthatnák az Ifjúság Ligát.

– Nincs joguk itt tartani bennünket – méltatlankodott Louis.

Frank felsóhajtott.

– Ha kimennénk oda – magyarázta lassan, mintha gyerekekhez beszélne –, belehalnánk. – Az átlátszó fal felső pereménél biztonsági szelepek sorakoztak. Fanyar gázmiazma szivárgott be rajtuk, elkeveredett a saját levegőjük ismerős nyirkosságával. – Érzitek? Ilyen odakint. Éles, fagyos és halálos.

– Az még nem jutott eszedbe, hogy talán szándékosan mesterséges keveréket fújnak be?

– Mindnyájunknak eszébe jut. Pár évente újra meg újra. Elkap bennünket a paranoia, és nekiállunk megtervezni a szökést. Csakhogy nem kell szöknünk, simán kisétálhatunk. Soha senki nem állított meg bennünket. Szabadon elhagyhatjuk ezt a gőzfürdőt, csak éppen ott van az az apróság, hogy odakint nem maradnánk életben. Egyszerűen nem elég erős hozzá a szervezetünk.

A csapat négy másik tagja olyan száz lépésre állt az átlátszó falnál. Frank hangja eljutott hozzájuk: tompa és torz hang. Garry, a csapat legfiatalabb tagja felpillantott. Fülelt, de több szót nem hallott.

– Jól van – szólalt meg Vivian türelmetlenül. – Csináljuk!

Garry bólintott.

– Isten veled, anyaméh… – motyogta. Felnyúlt, és megnyomta a vörös gombot, amely odahívja dr. Raffertyt.

– Kis barátaink időnként izgalomba jönnek – magyarázta dr. Rafferty. – Azt hiszik, ők a nagylegények. – A rámpához vezette Cussickot. – Érdekes lesz az első találkozás. Ne lepődjön meg, ha sokként éri. Eléggé eltérnek tőlünk, mármint fiziológiailag.

A tizenegyedik emeleten tűntek fel a Menedék első látható elemei, a bonyolult pumpák, amelyek fenntartották a hőmérsékletet és a légnyomást. Rendőrök helyett itt orvosokat lehetett látni, barna egyenruha helyett fehéret. A tizennegyediken Rafferty lelépett a rámpáról, Cussick pedig követte.

– Magát hívják – mondta az egyik orvos Raffertynek. – Az utóbbi napokban nagyon nyugtalanok.

– Köszönöm. – Rafferty Cussickra nézett. – Azon a képernyőn végignézheti. Nem akarom, hogy meglássák magát. Nem szabad tudomást szerezniük a rendőrségi őrizetről.

A fal egy része félresiklott, feltárult mögötte a Menedék kavargó, kékeszöld tája. Cussick figyelte, ahogy dr. Rafferty átmegy a zsilipen a mesterséges világba. A magas alakot azonnal körülvette hét különös, gnómszerű emberparódia, hím és nőstény parányok. Mind a heten izgatottak voltak, törékeny, madárketrechez hasonlatos mellkasuk látványosan lüktetett az érzelemtől. Éles, izgatott kiabálással azonnal magyarázni és gesztikulálni kezdtek.

– Miről van szó? – fojtotta beléjük a szót Rafferty. A párás, tikkasztó menedékben alig kapott levegőt, verejték csöpögött egyre vörösödő arcáról.

– Ki akarunk menni – csipogta az egyik nőstény.

– És ki is megyünk – közölte egy másik, egy hím. – Eldöntöttük. Nem tarthat bezárva bennünket. Jogaink vannak.

Rafferty egy darabig beszélgetett velük a helyzetről, aztán hirtelen sarkon fordult, és a zsilipen át kijött.

– Ennyire futja tőlem – mormolta Cussicknak a homlokát törölgetve. – Három percet bírok odabent, aztán az ammónia kicsinál.

– Megengedi nekik? – kérdezte Cussick.

– Aktiválják a furgont! – utasította az egyik technikust Rafferty. – Álljon készen felszedni őket, amikor összeesnek! – Cussick felé fordult. – A furgon amolyan vastüdő nekik. A kockázat nem nagy. Sérülékenyek, de felszedjük őket, mielőtt károsodást szenvednének.

Nem az összes mutáns hagyta el a menedéket. Négy alak haladt tétovázva a felvonóhoz vezető járatban, de három társuk biztonságban, a bejáraton belül maradt, szorosan összetömörülve.

– Az a három realistább – magyarázta Rafferty. – És idősebb. A testesebb, a sötét hajú, aki a legjobban hasonlít emberre, az Frank. A fiatalabbakkal vannak gondjaink. Fokozatos akklimatizációnak teszem majd ki őket a túlérzékeny szervezetük miatt, hogy elkerüljük a fulladást vagy a szívmegállást. – Aggodalmasan folytatta: – Maga tisztítsa meg az utcákat! Nem akarom, hogy bárki is meglássa őket. Későre jár, kevesen járnak odakint, de jobb az elővigyázatosság.

– Felhívom az Államvédelmet – mondta Cussick.

– Mennyi idő kell hozzá?

– Pár perc. A fegyveres kommandó már ki lett vezényelve Jones meg a bandája miatt.

Rafferty megkönnyebbülten elsietett, Cussick pedig nekilátott keresni egy államvédelmi telefont. Megtalálta, és kapcsolatba lépett a San Franciscó-i irodával, utasításokat adott. Még vonalban volt, amikor a légi egységek már gyülekezni kezdtek a Menedék épülete körül. Megvárta, amíg felhúzzák a barikádokat, akkor letette a telefont, és elindult Rafferty után.

A négy mutáns közben lifttel lement az utcaszintre. Támolyogva, zsibbadtan követték dr. Raffertyt az előtéren át a széles ajtó felé, amely az utcára vezetett.

Sehol járókelő vagy autó, nyugtázta Cussick, a rendőrség sikeresen eltüntetett mindenkit. A sarkon egy komor, szögletes jármű törte meg a szürke hátteret; a furgont leparkolták, a motor járt, hogy követhesse a mutánsokat.

– Kimennek – állt meg egy orvos Cussick mellett. – Remélem, Rafferty tudja, mit csinál. Az a majdnem csinos, ő Vivian – mutatta. – A legfiatalabb nő. A fiú meg Garry, nagyon okos és nagyon labilis. Az Dieter, a társa pedig Louis. Van egy nyolcadik is, egy baba, de még az inkubátorban. Ők nem tudnak róla.

A négy apró alak láthatóan kínlódott. Az eszméletvesztés határán támolyogtak le a lépcsőn, alig bírtak állva maradni, ketten már rángatóztak. Nem is jutottak messze. Garry esett össze elsőnek, egy pillanatig imbolygott az utolsó lépcsőfokon, aztán arccal előre elvágódott a kövezeten. Apró teste remegett, igyekezett továbbmászni; a többiek vakon botorkáltak a járdán, tudatában sem voltak, hogy egyikük elesett, sőt már a létezésének sem.

– Hát, kint vagyunk – krákogta Dieter.

– Sikerült – értett egyet Vivian. Kimerülten lerogyott, és ültében nekidőlt az épület oldalának. A következő pillanatban Dieter terült el mellette, és csukott szemmel, petyhüdt szájjal, bágyadtan próbált felállni. Aztán Louis is lezuttyant melléjük.

Bosszankodva, a hirtelen összeeséstől kábán feküdtek a szürke aszfalton, próbáltak levegőhöz jutni, életben maradni. Egyikük sem mozgott, már elfelejtették az egész kínlódás célját. Levegő után kapkodva, a tudatukba kapaszkodva, vaksin meredtek dr. Rafferty közeledő alakjára.

Rafferty megállt, kezét felöltője zsebébe dugta.

– Tovább akarnak menni? – kérdezte hűvösen. – Maguktól függ.

Egyikük sem felelt, még csak meg se hallották.

– A szervezetük nem tolerálja a természetes levegőt – folytatta Rafferty. – Sem a hőmérsékletet. Sem az ételt. Sem semmit. – Cussickra pillantott, és az arcán olyan fájdalom tükröződött, hogy az állambiztonságis megdöbbent. – Adják fel! – mondta nyersen az orvos. – Hívjuk a furgont, és menjünk vissza!

Vivian bágyadtan bólintott, az ajka mozgott, de nem jött ki rajta hang.

Rafferty megfordult, kurtán intett. A furgon azonnal odagurult; egy roboteszköz ugrott ki belőle a járdára, és sietett a négy elterült alakhoz. Pillanatok alatt beemelték őket a furgon zsilipjébe. Az expedíció kudarcot vallott. Cussick eleget látott belőlük. Látta a küzdelmüket és a kudarcukat.

Dr. Raffertyvel egy ideig ott ácsorogtak a hideg éjszakai járdán, nem beszéltek, a gondolataikba merültek. Végül Rafferty megmozdult.

– Kösz, hogy megtisztította az utcát – dörmögte.

– Örülök, hogy volt rá időm – felelte Cussick. – Baj is lehetett volna belőle. Jones Ifjúság Ligájának járőrei a környéken hemzsegnek.

– Mindig csak Jones – motyogta az orvos. – Esélyünk sincs.

– Vegyünk példát erről a négyről, és próbálkozzunk!

– De ez az igazság, nem?

– Az – ismerte el Cussick –, mint ahogy az is igaz, hogy a mutánsai idekint nem tudnak lélegezni. De azért felállítottuk a barikádokat, megtisztítottuk az utcákat, és pokolian reméltük, hogy ezúttal eléggé visszaszorítottuk őket.

– Látta már Jonest? – kérdezte tőle Rafferty.

– Többször. Találkoztam vele szemtől szemben még azelőtt, hogy létrehozta a szervezetét, hogy bárki is hallott volna róla.

– Amikor lelkész volt, a saját egyháza élén?

– Még azelőtt – gondolt vissza Cussick. Képtelenségnek tűnt, hogy volt egy Jones előtti idő, amikor nem kellett megtisztítani az utcákat. Amikor nem járkáltak kinn szürke egyenruhás alakok, akik csőcselékbe gyűlnek. A betört üveg reccsenése, a tűz dühödt ropogása…

– Mit csinált akkoriban? – kérdezte Rafferty.

– Egy vásárban dolgozott – felelte Cussick.

2

Huszonhat éves volt, amikor találkozott Jonesszal. 1995. április 4. Sosem felejti el azt a napot; a tavaszi levegő hűvös volt, sarjadó növények illata töltötte meg. A háború az előző évben ért véget.

Egy hosszú lejtő nyúlt el előtte. Itt-ott házak álltak, főleg magánépítésű óvóhelyek, ideiglenes és rozoga tákolmányok. Kezdetleges utcák, ténfergő munkásemberek… Tipikus vidéki kép, távol az ipari központoktól. Normális esetben nyüzsgés lenne – szántás, kovácsolás, durva gyártási folyamatok –, de ma csend borult a közösségre. A legtöbb egészséges felnőtt és az összes gyerek kislattyogott a vásárba.

A talaj puha és nedves volt a cipője alatt. Cussick sietve lépkedett, mert ő is a vásárba tartott. Elvégezni a munkáját.

Nehezen lehetett állást kapni, örült, hogy szerzett. Ő is kormányszolgálatra jelentkezett, mint a legtöbb olyan fiatal, aki intellektuálisan Hoff relativizmusához vonzódott. A Szövko apparátusa lehetőséget kínált az újjáépítésben való részvételre; amellett, hogy fizetést kap – mégpedig értékálló ezüstben –, az emberiséget is segíti.

Akkoriban még idealista volt.

A Belügyhöz került. A Baltimore Antipol központban politikai képzést kapott, majd próbált bejutni az Állambiztonsághoz. Csakhogy 1995-ben a szélsőséges politikai és vallási nézetek elnyomása egyszerű bürokratikus kérdésnek tűnt. Senki nem vette komolyan. Miután világszerte bevezették az ételporciózást, a pániknak vége szakadt. Az alapellátást mindenki biztosra vehette. A háborús idők fanatizmusa szertefoszlott, az észszerű irányítás visszavette az infláció előtti pozícióját.

A vásár úgy terült el előtte, akár egy játéktábor. Tíz fémépület élénk neontáblával. Egy központi ösvény vezetett a kúp alakú főépítményhez, amelyben lelátókat állítottak fel. Ott zajlanak majd a főbb mutatványok.

Már kiszúrta az első ismerős látványosságot. Ahogy keresztültolakodott a sűrű embertömegen, verejték és dohány bizsergető szaga csapta meg. Kikerülve egy koszos földműves családot, odaért az első kiállított torzszülötthöz, és felnézett.

A háború, az erős sugárzás és a különféle betegségek számtalan rendellenességet, furcsaságot, torzulást eredményeztek. Ebben a kis vásárban is rengetegfélét összegyűjtöttek.

Közvetlen felette ült egy többember: összekeveredett testekből és szervekből álló massza. Fejek, karok, lábak billegtek bután; a lény gyengeelméjű és tehetetlen volt. Szerencsére a leszármazottja normális lesz: a többorganizmusok nem igazi mutánsok.

– Atyaég – szörnyülködött mögötte egy pocakos, göndör hajú polgár –, hát nem rémes?

Egy magas, inas férfi megjegyezte:

– Sok ilyet láttam a háborúban. Egy pajtányit fel is gyújtottunk. Valami kolónia volt.

A pocakos pislogott, nagyot harapott a cukrozott almájába, és otthagyta a háborús veteránt. A feleségével és három gyerekével inkább Cussick mellé állt.

– Hát nem iszonyú? Ez a sok szörnyeteg…

– Mondhatni – felelte Cussick.

– Nem is tudom, minek jövök el ezekre. – A pocakos férfi a feleségére és a gyerekeire mutatott, akik fapofával tömték magukba a pattogatott kukoricát meg a vattacukrot. – Ők szeretnek ilyenekre járni. A nők meg a gyerekek odavannak érte.

– A relativizmus értelmében életben kell őket hagynunk – emlékeztette Cussick.

– Persze, persze – bólogatott a férfi nyomatékosan. Az alsó ajkára egy kis almadarab tapadt; szeplős kezével letörölte. – Nekik is vannak jogaik, mint mindenkinek. Mint magának és nekem. Megvan a saját életük.

A háborús veterán szólalt meg a korlátnál:

– Az nem vonatkozik a torzszülöttekre, csak emberekre.

A pocakos elpirult. Az almájával gesztikulálva felelt:

– Talán ők meg minket tartanak torzszülötteknek, uram. Ki a megmondhatója, hogy mit nevezhetünk annak?

– Én felismerek egy torzszülöttet – mondta undorral a veterán. Ellenszenvvel méregette Cussickot és a pocakost. – Maga talán szereti ezeket?

A pocakos fröcsögve elindult felé, de a felesége elkapta a karját, és elrángatta a következő sátor irányába. A férfi még eközben is méltatlankodott. Cussick magára maradt a veteránnal.

– Ostoba barom! – horkantott az egykori katona. – Ellentmond a józan észnek. Látni rajtuk, hogy torzszülöttek. Hát eleve ezért vannak itt.

– De egyvalamiben igaza volt: a törvény mindenkinek megadja a jogot, hogy úgy éljen, ahogy akar – mutatott rá Cussick. – A relativizmus szerint…

– A pokolba a relativizmussal! Azért harcoltunk, azért győztük le a zsidókat, az ateistákat meg a vörösöket, hogy az emberek azok legyenek, amik akarnak? Hogy elhiggyenek minden baromságot?

– Senki nem győzött le senkit – felelte Cussick. – Senki nem nyerte meg a háborút.

Kisebb csődület verődött össze körülöttük. A veterán is észrevette, hűvös tekintete hirtelen üvegessé vált. Mordult egyet, vetett egy utolsó ellenséges pillantást Cussickra, aztán felszívódott a tömegben. Az emberek csalódottan szétszéledtek.

A következő torzszülött részben ember, részben állat volt. Fajok közti párosodás történt; az ilyen eseteket elfedték a háború rémálmának árnyai. Cussick próbálta meghatározni az eredeti szülőket: az egyik bizonyára ló lehetett. Ez a torzszülött minden valószínűség szerint hamisítvány, mesterségesen toldották össze, de vizuálisan meggyőző volt. A háború alatt mindenféle legendák keringtek ember-állat nemzésről, túlzó beszámolók degenerálódott emberekről, erotikus mesék nők és állatok közösüléséről.

Látott többfejű babákat, ami gyakori rendellenességnek számított. Elsétált a gazdatestükön élő paraziták mellett, az ilyesmi szintén megszokott látvány volt. Tollas, pikkelyes, farkas, szárnyas humanoid torzszülöttek vijjogtak és csapdostak mindenhol: tönkretett gének végtelen furcsaságai. Bőrfelületen elhelyezkedő belső szervek; szem nélküli, arc nélküli, sőt fej nélküli torzszülöttek; nagyra nőtt, megnyúlt vagy ízelt végtagok; más lényekből kibámuló, szomorú teremtmények. Deformált szervek groteszk panorámája: élettani zsákutcák, amelyeknek nem lesz ivadéka, szörnyszülöttek, melyek iszonytató tulajdonságaik mutogatása miatt maradnak életben.

A központi részen elkezdték a műsort a mutatványosok. Nem egyszerű torzszülöttek, hanem tehetséges és képzett előadók, akik nem önmagukat mutogatták, hanem különleges képességeiket. Táncosok, akrobaták, zsonglőrök, tűznyelők, birkózók, harcosok, állatszelídítők, bohócok, lovasok, merülők, erőemberek, mágusok, jövendőmondók, csinos lányok… évezredek óta megszokott mutatványok. Ezekben nem volt semmi újdonság, ellentétben a torzszülöttekkel. A háború új szörnyetegeket szült, de új képességeket nem.

Legalábbis Cussick így gondolta, de akkor még nem látta Jonest. Ahogy senki más sem, túl korán volt ehhez. A világ az újjáépítésen, újraszerveződésen fáradozott; még nem érkezett el az idő.

Bal kéz felől egy vadul villogó reklámtábla hívogatott. Cussickban feltámadt az érdeklődés, hagyta, hogy a tömeg odasodorja.

Négy lány lustálkodott a dobogón unalomtól ernyedten. Az egyik a körmét vágta, a többiek üres tekintettel nézték a lenti férfiakat. Természetesen meztelenek voltak. A bágyadt napfényben halványan fénylett olajos, fakórózsaszín, pihés testük. A kikiáltó gépiesen hadart a hangosbeszélőbe, felerősített hangja zavarosan mennydörgött. Senki nem figyelt a lármára; akiket érdekelt a dolog, azok a lányokat bámulták. Mögöttük volt egy zárt, bádoglemez épület, ahol maga a műsor zajlott.

– Helló! – mondta az egyik lány.

Cussick meghökkenve konstatálta, hogy hozzá szólt.

– Mi az? – kérdezte idegesen.

– Mennyi az idő?

Cussick gyorsan a karórájára pillantott.

– Fél tizenkettő.

A lány kilépett a sorból, és a dobogó széléhez ment.

– Van cigarettád?

Cussick a zsebébe túrt, majd odanyújtotta a csomagot.

– Kösz. – A lány lengő mellel leguggolt, és kivett egy szálat. Cussick némi habozás után ismét feléje nyújtotta a karját, tüzet is adott neki. A lány rámosolygott. Alacsony és nagyon fiatal volt, a haja és szeme barna, karcsú, fehér lába kissé verejtékes. – Bejössz megnézni a műsort?

– Nem.

A lány gúnyosan lebiggyesztette az ajkát.

– Nem? Miért nem? – A közelben állók derűsen figyeltek. – Nem érdekel? Olyan vagy?

Az emberek Cussick körül vigyorogtak és vihogtak. Kezdte kínosan érezni magát.

– Cuki fiú – mondta a lány ledéren. Leguggolt, a cigaretta vörös ajkai között lógott, karja csupasz térdén nyugodott. – Nincs ötven dolcsid? Nem engedheted meg magadnak?

– Nincs – felelte Cussick bosszúsan. – Nem engedhetem meg.

– Ó… – A lány cukkolva, színlelt csalódottsággal összeborzolta a gondosan fésült haját. – De kár! Lehet, hogy ingyen is megengedem neked. Szeretnéd? Akarsz velem lenni ingyen? – Kacsintott, és kidugta rózsaszín nyelve hegyét. – Sok mindent mutathatok. Meglepődnél, mennyi trükköt ismerek.

– Rendezzünk gyűjtést! – kuncogott Cussick jobbján egy izzadó, kopasz férfi. – Dobjuk össze a pénzt ennek a fiatalembernek! – Általános nevetés tört ki, és pár ötdollárost dobtak előre.

– Nem tetszem? – A lány lehajolt, egyik kezét Cussick nyakára tette. – Nem menne? – Csipkelődve duruzsolta: – Fogadok, hogy menne. Ezek az emberek is úgy gondolják. Nézni fogják. De ne aggódj, megmutatom, hogyan csináld. – Hirtelen megragadta a fülét. – Gyere csak fel ide! A mama megmutatja ezeknek, mire képes!

Vidám nevetés tört ki a tömegből, aztán előrelökték és felemelték Cussickot. A lány elengedte a fülét, s mindkét karjával érte nyúlt, hogy megragadja, ám Cussick rögvest kicsusszant a kezei közül, és visszaesett a tömegbe. Némi lökdösés és tolakodás után a csődület mögé került, lihegve igyekezett megigazítani a ruháját. És visszanyerni a lelki egyensúlyát.

Senki nem törődött már vele, úgyhogy céltalanul továbbindult, zsebre dugott kézzel, olyan lezseren, ahogy tőle telt. Körös-körül emberek őgyelegtek, a legtöbben a központi térség felé tartottak. Elővigyázatosan kerülte a tömeg főáramát, a kisebb mutatványokra koncentrált, a nyílt terekre, ahol lehet röplapot osztogatni és beszédet tartani, ahol egyetlen szónok köré gyűlhetnek. Átfutott a fején, hogy az a sovány háborús veterán esetleg fanatikus volt, talán kiszúrta, hogy ő zsaru.

A lányok színpada amolyan senkiföldje volt a torzszülöttek és a tehetségek között, azon túl egy jövendőmondó sátra állt, a sok közül az első.

– Sarlatánok ezek – mondta a pocakos, göndör hajú férfi, aki családjával most egy célba dobós sátornál állt, a kezében maréknyi nyíllal: egy tízkilós holland sonkát igyekezett megnyerni. – Senki nem látja előre a jövőt. Balekoknak való.

– A tízkilós holland sonka is – vigyorgott Cussick. – Biztos viaszból van.

– Hát én pedig megnyerem ezt a sonkát – jelentette ki a férfi. A felesége nem szólt semmit, de a gyerekek arcáról lerítt, hogy bíznak az apjukban. – Ma este hazavisszük.

– Én meg jósoltatok magamnak – felelte Cussick.

– Sok szerencsét! – mondta a göndör férfi őszintén. Visszafordult a céltáblához: egy nagy, megviselt háttér a kilenc bolygóról, tele a tömérdek mellélövés gödröcskéivel. Közepén a hihetetlenül kicsi Föld még érintetlen volt. A pocakos, göndör férfi hátralendítette a karját, és elhajította a nyilat, melyet eltérített a rejtett mágnes: elkerülte a Földet, acélhegye a sötét űrbe állt, valamivel a Ganümédészen túl.

Az első jövendőmondó-sátorban egy sötét hajú, kövér öregasszony görnyedt masszív kis asztala fölé, amelyen ott állt az időtlen kellék: egy áttetsző üveggömb. Páran sorban álltak a giccses sátoreresz alatt, hogy kifizethessék a húsz dollárt. Egy neontábla hirdette:

JÖVŐJÉT MEGMONDJA MADAME LULU CARIMA-ZELDA

ISMERJE MEG A JÖVŐT!

KÉSZÜLJÖN FEL MINDEN ESHETŐSÉGRE!

Itt nem volt semmi érdekes. Az öregasszony a hagyományos dolgokat motyogta a sorban várakozó középkorú asszonyok megelégedésére. Azonban Madame Lulu Carima-Zelda kuckója mellett állt egy másik, viharvert és mellőzött sátor. Itt is egy jövendőmondó ült, vagy olyasmi, de Madame Carima-Zelda bazári, vakító csillogása idáig nem ért el, a dicsfény komor sötétbe fúlt. Cussick már nem mesterséges neonfényben járt; giccses világok közti szürke homályzónába lépett.

A csupasz dobogón egy fiatalember ült, nem lehetett sokkal idősebb nála, sőt talán ő volt az ifjabb. A táblája felkeltette Cussick figyelmét.

AZ EMBERISÉG JÖVŐJE

(NEM SZEMÉLYES JÓSLÁS)

Cussick egy darabig a fiatalembert figyelte. Mogorván, görnyedten ült, dühösen cigarettázva meredt a távolba. Nála senki nem állt sorban, rá se hederítettek. Arcát borosta keretezte; különös arc volt, püffedt és mélyvörös, a homloka kidudorodó, acélkeretes szemüveget viselt; az ajka duzzadt, akár egy gyereké. Szaporán pislogott, szívta a cigarettát, rángó mozdulattal feltűrte az ingujját. Csupasz karja sápadt és vékony volt. Feszült, mogorva alak, egyedül egy üres dobogón.

Nem személyes jóslás. Különös vendégcsalogatás; senkit nem érdekel az elvont, a csoportos jövő. Az általánosságot sejtető tábla azt sugallta, hogy a jövendőmondó nem sokat ér, de Jones érdeklődését felkeltette. Ez a férfi kudarcot vallott, még mielőtt nekilátott volna a feladatnak, mégis ott ült. A jövendőmondás végül is kilencvenkilenc százalék pozőrködés és egy százalék ravasz tippelés. A vásárban megtanulhatta a bevett fogásokat; akkor miért választotta ezt a furcsa hozzáállást? Nyilván szándékosan. A görnyedt, ronda test minden vonala azt sugallta, hogy a férfi ki fog tartani, hogy isten tudja, mióta kitart már. A rozoga, hámladozó tábla több éves is meglehetett.

Ő volt Jones. Persze Cussick ezt akkor még nem tudta. A dobogó felé hajolt, és a tenyeréből tölcsért formálva odakiáltott:

– Hé!

A fiatalember feje kisvártatva arra fordult. Pillantása elkapta Cussick tekintetét. Szürke szem, apró és hideg a vastag szemüveg mögött. Pislogott, majd farkasszemet nézett Cussickkal, de nem szólt, nem mozdult. Ujjai nyugtalanul doboltak az asztalon.

– Miért nincs személyes jóslás? – kérdezte Cussick.

A fiatalember nem válaszolt. A tekintete lassan eltompult, elfordította és lehajtotta a fejét, vakon az asztalra bámult.

Kétség sem férhetett hozzá, hogy ennek a fiúnak nincs reklámszövege, nincs dumája. Valami nem stimmelt, nem illett ide. A többi mutatványos kiabált, rikácsolt, kibújt a bőréből (néha szó szerint) a nézők figyelméért, de ez a fiú csak ült, és meredt maga elé. A kisujját sem mozdította, hogy menjen az üzlete, hát nem is ment. Akkor minek van itt egyáltalán?

Cussick tétovázott. Nem tűnt nagy fogásnak, csak pocsékolja a kormány idejét. Az érdeklődése azonban feléledt. Rejtélyt szimatolt, és nem szerette a rejtélyeket. Optimistán úgy hitte, hogy azokat meg kell oldani; szerette, ha a világegyetemnek van értelme. Márpedig ez a mutatvány szembeköpte a józan észt.

Elindult fel a lépcsőn, a fiatalemberhez.

– Jól van, én bekapom a csalit – mondta.

A lépcsőfokok megrogytak a lába alatt, a rozoga dobogó instabil és veszélyes volt. Ahogy leült a fiatalemberrel szemben, a szék felnyögött alatta. Ilyen közelről már látta, hogy a jövendőmondó bőre foltos, mintha bőrátültetést végeztek volna rajta. A háborúban sérülhetett meg? Halvány gyógyszerszag lengte körül, beteges szervezetről árulkodva. A homloka felett a haja csomókba tapadt, a ruhája redőkben lógott göcsörtös testén. Felpillantott Cussickra, méregette, óvatosan fürkészte.

De nem ijedten. Volt benne valami kínos otrombaság, ösztövér teste bizonytalanul meg-megrándult, ám a tekintete metsző és makacs maradt. Félszeg volt, de nem ijedt. Nem egy gyenge személyiség ült Cussickkal szemben, hanem egy őszinte, eltökélt fiatalember. Cussick derűs nagyzolása szertefoszlott, hirtelen szorongás fogta el. Elhagyta a játékos kedve.

– Húsz dollár – közölte Jones.

Cussick esetlenül kutatott a zsebében.

– Miért? Mit kapok érte?

Jones elmagyarázta.

– Látja ezt? – mutatott egy kerékre az asztalon. Hátrahúzott egy kart, majd elengedte; a keréken fémes kattogás kíséretében lassan forogni kezdett egy mutató. A kerék lapja négy részre volt osztva. – Százhúsz másodperce van. Azt kérdez, amit akar. Amíg le nem jár az ideje. – Elvette az aprót, és a kabátzsebébe ejtette.

– Kérdezzek? – ismételte Cussick rekedten. – Miről?

– A jövőről. – A fiatalember hangjából leplezetlen megvetés áradt. Persze hogy a jövőről, mi másról. Vékony, csontos ujjaival bosszúsan dobolt az asztalon. És a kerék egyre ketyegett.

– De személyes nem lehet? – kérdezte Cussick. – Magamról nem?

Jones ajka görcsösen megrándult.

– Persze hogy nem. Maga egy senki. Mit sem számít.

Cussick pislogott. Érezte, hogy a füle lángol szégyenében, de igyekezett nyugodt hangon válaszolni:

– Talán téved. Talán vagyok valaki. – A pozíciójára gondolt; mit szólna ez a vidéki keményfiú, ha tudná, hogy a Szövko egy titkosrendőre ül vele szemben? A nyelve hegyén volt, hogy dühösen kibökje, önvédelemből leleplezze magát. Persze akkor búcsút mondhatna a titkosszolgálatnak. Nyugtalannak, bizonytalannak érezte magát.

– Már csak kilencven másodperce maradt – tájékoztatta Jones szenvtelenül. Aztán jeges hangjába érzelem költözött. – Az isten szerelmére, kérdezzen már valamit! Nem akar tudni semmit? Nem kíváncsi?