Copyright © Cassy Blacksmith, 2022

A könyv és részleteinek másolása, kinyomtatása, bármilyen formában történő sokszorosítása, vagy egyéb formátumú terjesztése csak a szerző írásos engedélyével lehetséges. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

PDF ISBN 978-615-01-5002-4

EPUB ISBN 978-615-01-5003-1

A szerző elérhetőségei:

https://www.facebook.com/cassyblacksmith

cassyblacksmith@gmail.com

www.cassyblacksmith.com

Korrektúra: Kovács Sándor

Borítóterv: Coverist Studio –

Faniszló Ádám, Bakos Fanni

Minden jog fenntartva!

Anyának és Húgomnak

Remélem, szeretni fogjátok! :)

„Akárhányszor elestem

Mindig tudtam, fel kell kelnem

Akárhányszor felkeltem

Megtanultam, hogy kell esnem”

Leander Rising – Győzelem nélkül

…

Vannak a lelkünkben bizonyos dolgok, melyekhez nem is tudjuk, mennyire ragaszkodunk. (...) Mert a bukástól vagy a szenvedéstől tartva, nap mint nap halogatjuk, hogy birtokba vegyük őket.

Marcel Proust

1. fejezet

Az elmúlt évben másodjára tuszkoltak be mentőautóba.

Az első tavaly nyáron történt, amikor hazafelé tartottunk Charlestonból a nagybátyáméknál töltött július 4-e után. Ez volt az egyetlen nap az évben, amikor meglátogattuk Gibsonékat, de ez az egy nap is bőven elég egy évre.

Apa és Gibson mindig csúnyán összebalhézott. Hol azon, kinek nagyobb az újonnan vásárolt grillsütője, hogy a Rolling Rock vagy a Budweiser a finomabb, hol azon, mennyire kell átsütni a hamburgerhúst. Egyben biztosak lehettünk: sosincs olyan téma, amin ne tudnának hajba kapni.

Apa hazafelé végig mérgelődött a kocsiban és civódott anyával, és mint minden évben, tavaly is megfogadta, hogy nem megyünk többet Gibsonékhoz. Én vezettem az autót, mert anya és apa is ivott egy-két pohárral, a bátyám figyelmét a mobilja kötötte le a hátsóülésen, a randiapplikáció üzenetküldője folyton pittyegett. Meg tudtam érteni, mindketten úgy tettünk, mint akik nem hallják szüleink veszekedését.

Jogsiszerzéskor általában csak azt mondják el, hogy nem tanácsos ittasan volán mögé ülni, azt nem, hogy jobb, ha az ember veszekedés közben sem vezet. Próbáltam az útra koncentrálni, közben görcsösen szorítottam a kormányt. Szerettem volna minél előbb otthon lenni, és hagyni, hogy a szüleim maguk között megoldják a vitát.

Betartottam a sebességkorlátot, ám egy kisbusz hirtelen kikanyarodott elém. A másik sofőr nem jól mérte fel a köztünk lévő távolságot és hiába fékeztem, nem tudtam elkerülni a karambolt. A kocsink kisodródott és szalagkorlátnak csapódott.

A kórházban ébredtem. Nekem eltört az orrom és felszakadt a térdem, Quentin megúszta egy vállficammal és néhány zúzódással, apa jobb karját gipszbe tették. Anya viszont súlyosabban megsérült, ő kirepült az anyósülésről.

Sosem gondoltam rá úgy, mintha anya csak aludna. Hiszen az alvásból felébred az ember.

De a kóma más. Ott sosincs garancia.

Az orvosok azzal biztattak minket, hogy az esetek többségében a páciensek pár hét után felkelnek, meg hogy a jelek szerint anyának nincsenek komolyabb belső sérülései, sem agyi károsodása.

Egy héttel később anya születésnapját ünnepeltük, két héttel később betöltöttem a huszonegyet. Az volt életem legrosszabb születésnapja. Mindhárman a kórházban ücsörögtünk, hallgatagon nyomtuk magunkba a büfében vásárolt szikkadt süteményeket.

Apa anyának is vett egyet. Ő eleinte túl optimista volt, mintha egyszer csak csoda történne, és ébredés után anya egy csokitortára vagy kávéra vágyna. De anya négy hónapig meg sem mozdult.

Az élet megy tovább – szokták mondani. Továbbra is eljártunk anyához, igen, de valami változott. Valószínűleg mindhárman úgy kalkuláltunk, hogy ez csak egy átmeneti állapot, hogy anya nemsokára meggyógyul, és akkor ez az egész nem lesz más csak egy rossz családi emlék, amit talán anélkül mesélünk az unokáinknak, hogy könnyek gyűlnének a szemünkbe.

Anya négy hónapig feküdt kórházban, mígnem egy tüdőgyulladás szövődménye miatt elvesztettük.

Az ember bár néha eltöpreng az élet rövidségén és a halálon, de sosem gondoljuk, hogy mindez képes velünk is csak úgy megtörténni, olyan természetesen, mint ahogy levegőt veszünk. Észre sem vesszük, és a halál már áttaposott rajtunk.

Anya temetése után mindnyájunknak vissza kellett térnie a valóságba, abba, ahol anya nincs többé. Most, csaknem hat hónap távlatából még mindig rosszul éreztem magam, ha a kórház közelébe kellett jönnöm.

– Helló Charlie – köszönt nekem apa, amikor belépett a kórterembe.

Rühelltem ezt a helyet és mindent, ami vele járt. A kórházi pizsamát, az állott vizelet- és rohadó hús szagát. A kemény, fehérített ágyneműt, a kanült a kezemben, amit rosszul szúrnak be, a szétdurrant ereimet.

Feljebb tornáztam magam az ágyban. Nehézkesen ment, mert egy merevítőt tettek a nyakamra.

– Macey hogy van? – kérdeztem.

Macey a legjobb barátnőm. Ő volt a nagyszájú sztárvégzős, aki mikor egy félresikerült fodrászkísérlet után olyan narancssárga hajjal jelent meg a főfolyosón, mint Merida, másnaptól az volt a trend. Én csak annyira voltam népszerű, amíg a menő lányok a menzán megkérdezték, mi a mai menü.

Normális esetben szóba sem kellett volna velem állnia, de a gimi alatt mindketten a könyvtárban dolgoztunk délutánonként, és hogy kitöltsük az üres órákat, inkább mindenféléről dumáltunk.

– Ugye, neki nem esett baja?

Macey második legidősebb nővérének, Taniának a fotókiállításáról tartottunk hazafelé, amikor karamboloztunk. Macey kielőzött egy biciklist, aki kivilágítatlanul tekert a főúton, aztán egy nagyobb teherautó reflektora mindkettőnket elvakított.

Megálljt parancsoltam elszabaduló fantáziámnak és a rémképeknek, amik elözönlötték az agyamat. Nem viseltem volna el, ha Maceyvel is történne valami.

– Egy karcolással megúszta. Odakint vár.

Nagy kő esett le a szívemről.

– Te jól vagy? – kérdezte apa. A hangja alapján nem aggódott különösebben. A mostani baleset semmiség a halálhoz vagy a kómához képest. A családunkban ez volt a mérce.

– Fogjuk rá – feleltem.

Leginkább a büszkeségemen esett folt. A helyszínre érkező rendőrök fújták fel a dolgot, ők hívták a mentőket. Mivel bevertem a fejem és fájlaltam a vállamat, ezért ragaszkodtak hozzá, hogy behozzanak kivizsgálásra.

Apa segített nekem inni szívószállal egy kis almalevet, mert a szám rettenetesen kiszáradt. A gyomrom is jelezte, hogy ideje lenne enni is valamit, de apa először beszélni akart az orvosunkkal.

– Beküldöm Maceyt, amíg előkerítem Dr. Fraisert – mondta, majd kisietett a szobából.

Beletelt egy kis időbe, míg Macey betalált a kórterembe. Nagy elvárás volt tőle, hogy huzamosabb ideig bent maradjon. Macey szülei mindketten a savannah-i Memorialban dolgoztak, akiket barátnőm próbált nagy ívben elkerülni. Mindez Aaron miatt, Macey kisfia miatt alakult így.

Amikor kiderült, hogy Macey a végzős évünkben teherbe esett, a szülei nem láttak más lehetőséget, csakhogy barátnőm elvetesse a babát. Merthogy a baba érkezése keresztül húzta minden számításukat. Mr. és Mrs. Denson hallani sem akartak más kilátásról, minthogy Macey a Brown Egyetemre menjen.

Ő volt a legkisebb lánytestvér a négy közül, az utolsó olyan, aki beválthatta konzervatív képzelgésüket. Macey egyetlen nővére sem a neki kijelölt utat járta. Tania leszbikus és fotósnak állt. Témája főként a feminizmus és a matriarchátus megjelenése különböző kultúrákban. Debra elszökött Maine-be és egy világítótoronyban élnek a férjével, akivel birkákat és kecskéket tartanak és saját sajtot gyártanak, amit a helyi őstermelői piacon adnak el. Aubrey-t a természetgyógyászat és az Ájurvéda tudománya foglalkoztatja leginkább.

Macey bár a legjobb tanuló volt négyük közül, a babát választotta az egyetemi kollégium helyett. Egy nagy családi perpatvar után Macey Aubrey-hoz költözött, azóta nem beszél a szüleivel.

Míg vártam, hogy Macey belépjen, egy alak jelent meg a kórterem üvegablaka előtt. Mentős egyenruhát viselt. A fiatal srác váltott pár szót egy arra kószáló nővérrel, aztán a tekintetünk találkozott az üvegen keresztül.

Az ágy melletti szekrényből megpróbáltam előkeresni a telefonomat, amikor belépett a kórterembe.

– Azt hiszem, neked nem szabadna felkelned – mondta közvetlen hangnemben, miközben közelebb sétált hozzám.

Nem rémlett, hogy találkoztam volna vele, pedig egészen biztosan emlékeztem volna rá. Mélyen ülő zöld szemét, hasított állát és apró anyajegyekkel teli homlokát nehezen verheti ki fejéből az ember.

– Jól vagyok – bizonygattam és kihúzgáltam a fiókokat a telefonom után kutatva.

A srác levette a válláról a táskámat, egészen addig nem is tűnt fel a hiánya.

– Ezt megőriztem neked.

– Ó... köszi – mondtam még mindig zavarban, fenekemet visszatettem az ágyra.

Biztos kiülhetett az arcomra a bizonytalanság, mert a srác folytatta.

– Én is ott voltam a balesetkor.

Engem méregetett, de fogalmam sem volt, mit mondjak ezután.

– Akkor bizonyára kába lehettem, mert nem emlékszem.

Az elsőként kiérkező mentővel egy erőszakos, Dalí-bajuszos fickó jött, aki minden ellenkezésem ellenére egy nagyadag nyugtatót fecskendezett be nekem. Na jó, lehet, hogy egy kicsit hisztérikusan tiltakoztam, ezért döfte belém a tűt. Onnantól homályos képek rémlettek. Csak az röntgen-vizsgáló előtti várakozás alatt tértem teljesen magamhoz.

– Pedig a mentőautóban beszélgettünk is.

Ajjaj. Ebből semmi jó nem fog kisülni.

Kezemmel eltakartam az arcomat.

– Remélem, nem valami cikis dologról.

– Csak megkérdezted, mi a neve annak a cuccnak, amit beadtunk, mert máskor is igénybe vennéd – nevetgélt gödröcskékkel a szája szélén. – Majd jó kedvedben arra kértél, hogy énekeljek el veled egy zsoltárt.

– Bocs, ha összevissza zagyváltam – mentegetőztem, és félszemmel kinéztem az ujjaim közül. Ott helyben elsüllyedtem volna az ággyal és a nyakmerevítővel együtt, éreztem, hogy vöröslik az arcom. – A nagyanyám tehet róla, ő erőszakolta rám kiskoromban a vasárnapi iskolát.

– Valójában, elég vicces volt. Valami olyasmi volt a szövege, hogy: „Áldjátok az Urat, mert jó neki énekelni...”.

Mielőtt megszólalhattam volna a srác kinyújtotta felém a kezét. Egy csomag Skittles lapult a markában. Nem tudtam, mire vélni.

– Gondoltam, örülnél neki. A mentőautóban azt mondtad, bármit megadnál egy Skittlesért, még le is feküdnél velem érte – sietett vigyorogva a magyarázattal.

– Ne haragudj, az a valami nagyon kiüthetett. Az esetek többségében normálisan viselkedem.

Az arcom csakúgy izzott. Nem ismertem magamra. Olyanokat mondtam, ami biztosan nem hagyta volna el a számat, ha tudatomnál vagyok.

– Van, aki nem bírja a nyugtatókat – kacsintott és átadta a csomag cukorkát.

– Köszi – feleltem, és kibontottam a csomagot. Mivel a srác még mindig nem tágított, folytattam. – Az anyám mindig ilyennel kenyerezett le, ha a kórházba kellett jönnünk. Megszokás.

– Kicsiként sokat voltál kórházban? – kérdezte.

– Többször volt középfülgyulladásom – mondtam. – Valamiért mindig újra begyulladt, ezért abba kellett hagynom az úszást.

Szórtam a markomba egy keveset a drazséból, és véletlen csak kék cukrok hullattak a tenyerembe. Egy régi emlék jutott eszembe, amikor anyának kék cukorkákból készítettem egy képet kedvenc állatomról, egy iskolai kirándulás során látott delfinről, aki a savannah-i akváriumban lakott.

Véleményem szerint, az volt a legnagyobb bajom, hogy minden anyára emlékeztetett. A terapeutám, Dr. Howard osztotta a véleményt, miszerint ideje lenne a saját utamra lépni, esetleg elköltözni innen, hogy úgy majd könnyebben megy felejteni. De nem tehettem úgy, mintha anyát sosem ismertem volna, mert mindenben őt láttam, még a nyavalyás Skittles cukorkákban is.

Mélyet lélegeztem és készültem újból megszólalni, amikor egy idősebb mentős kukucskált be az ajtón.

– Gyere, Carter, riasztás van.

A srác visszanézett rám.

– Akkor, jobbulást kívánok!

Mielőtt megszólalhattam volna Carter elhagyta a szobát és el is tűnt a folyosón. Még mindig a srácon járt az agyam, amikor Macey a száján egy félmosollyal jött be a kórterembe.

– Charlie Agerton, aki mágnesként vonzza a bajt – heccelt. – Ideje kötni rád valami csinos életbiztosítást. Kedvezményezettnek pedig megadhatnál engem, a szüleimtől úgy sem számíthatok örökségre.

– Dugulj el... – motyogtam. – Vagy szólok a nővérnek, hogy rád is tegyenek nyakmerevítőt. Tudod, hogy protekciós vagyok.

Macey leült az ágyam mellé.

– Minden oké?

Nem csak az állapotom érdekelte. Tudta, hogy rühellem a kórházat.

– Jól vagyok – feleltem gyorsan. Utáltam, hogy itt mindenkinek feljebb szökött a hangja. Mint az első balesetünk után, amikor az ismerőseink folyton azon a fojtott, jaj-istenem-szegény hangon kérdezgették, hogy anya ugye felébredt már.

– És te?

Macey felhúzta a nadrágját, a jobb térdén egy óriási ragtapasz éktelenkedett.

– Beütöttem a lábam, semmi több. Viszont Jorge kiszenvedett – panaszolta. – Az anyósülés oldali ajtó behorpadt, és a légzsák miatt az egész műszerfalat ki kell cseréltetni. Egy vagyonba fog fájni, még talán annál is többe, mint amennyit Jorge valójában ér.

Macey a gyerekvállalás és a költözés után nem csak a kapcsolatot szakította meg szüleivel, de mindent teljesen egymaga fizetett. Most, hogy Aaron már kétéves, Macey teljes állásban tud dolgozni, de így is minden fillért meg kell fognia. Jorge – egy ócska háromajtós Fiesta – nyakalta a benzint, és havonta legalább egyszer elromlott benne valami.

– Sajnálom Jorgét.

– A horpadásba még én is beleférnék, de ez van – legyintett.

– Szívesen segítek helyrehozni. Adok kölcsön pénzt.

– Aha, hogyne – felelte gúnyosan. – Hogy aztán az adósod legyek és minden elromoljon közöttünk. Kösz, de nem. Majd kölcsönkérem Aubrey kocsiját.

Macey egóját mindig is sértette, ha valamit nem egymaga tud megoldani. Mióta otthagyta a szüleit, kiváltképp érzékeny erre.

– Aaron hol van?

– Telefonáltam Aubrey-nak, hogy mi van. Nem örült, hogy emiatt le kellett mondania egy vendéget, de hát ez a legkevesebb, amiért én elviselem, hogy mindenféle defektes fazont beenged a lakásba.

Macey legkisebb nővére a közös lakásukban – ami egyébként is akkora, mint egy öltözőkabin – üzemeltette a masszás- és zeneterapeuta vállalkozását. Az ember lépten-nyomon illóolajokba, kenceficékbe és tömérdek relaxációs CD-be botlott, ráadásként a lakás egész évben úgy bűzlött, mint egy parfümüzlet.

– Aubrey mondta, hogy Aaron neki állt hisztizni. A bölcsiben egy kisfiú mesélt neki a patkányszörnyről, ami a vécékben lakik. Most csak a bilire hajlandó ráülni.

– Nem csodálom, hogy fél a vécétektől, mert olyan kicsi, mint egy biztosítószekrény. Klausztrofóbiás lesz odabent az ember.

– Ugyan már – szisszentett fel Macey, aztán ránézett az éjjeli szekrényre készített sós kekszre, amit feltehetőleg apa hagyott itt. – Ha olyan lennék, mint az anyám, aki külön kéztörlőt tart fenn a vendégeknek, akkor az sem lenne jobb. Nem baj? – A kekszre mutatott, de meg sem várta, hogy válaszoljak.

– Nahát, meglett a táskád? – méregette a szekrényre tett holmikat. – Azt hittem, hogy kiesett a kocsiból, vagy lenyúlta valamelyik kotnyeles járókelő.

– Egy mentős hozta be.

Csend. Aztán: – Melyik?

– A fiatal szeplős. Carternek hívják.

– Megadta a számát?

– Miért adta volna meg?

– Hát, hogy randira hívd – mondta szemét forgatva, és elvett az éjjeliszekrényemről egy szem Skittlest is. – Évek óta nem volt normális pasid, és hidd el nekem, ez nem vezet semmi jóra. Még a végén bogaras macskás hölgy lesz belőled, mint a szomszédom, Mrs. Winifred.

Egy pillanatig olyan volt, mintha nem is kórházban lennénk, hanem még a gimiben, ahol a végzős srácok között válogattunk. Macey már akkor is mindig a kerítőt játszotta. Szentül hitte, hogy a gimi falain belül nekem is kell találnom valakit, aki randizik velem. Később mindig bebizonyosodott, hogy azok a pasik, akik Maceyvel szóba álltak, azok nem is tudták, hogy létezem.

– Mrs. Winifred csak özvegy, nem bogaras… – morogtam, és megpróbáltam megszerezni egy drazsét az éjjeliszekrényről. – És én nem szeretem a macskákat. Az összes sunyi.

– Nem ártana pasikkal találkoznod – ütötte tovább a vasat Macey. – Mikor voltál utoljára moziban?

– Múlthét pénteken – emlékeztettem, amikor Aaront elvittük a Hotel Transylvania 3-ra.

– Én úgy értettem, olyan filmen, amihez nem jár gyerekmenü a büfében – koppintott az orromra.

– Én vonzom a defektes fazonokat – jelentettem ki túl harciasan. – A legutóbbi randim akcióhős figurákat gyűjtött.

Macey csücsörített, és bólintott.

– Legalább van hobbija. Nem értem, mi a gond ezzel?

– Az, hogy huszonnyolc évesen még mindig a szüleivel él egy padlásszobában, és összesen százötvennégy figurája volt a polcokon. – Amikor láttam, hogy Macey vigyorogni kezd, rászóltam. – Ne nevess, egyesével megmutogatta nekem őket, és hogy mennyiért szerezte be őket. Volt, amelyikért ötszáz dolcsit fizetett eBayen.

Fogalmam sincs, hová tettem az agyam, amikor belementem, hogy majd Macey szervez nekem randit. Macey párszor találkozott Matthew-val, bejárt hozzájuk a cukrászdába, ahol barátnőm dolgozott.

– Ugyan már... Szerintem cuki a srác – kuncogott. – Mindig vitt haza az anyukájának a kedvenc cupcake-jéből és rendes borravalót hagyott.

Elfintorodtam.

– A legjobbat még nem is mondtam. Kiderült, hogy tengerimalacokat tenyészt. Huszonhárom tengerimalaca volt. – Forgattam a szemem. – Tudod te, hogy milyen bűzt tudnak azok csinálni?

– Ha a klinikán is találkoztatok, akkor tudnod kellett róla, nem?

– Egyről tudtam. Egy nyamvadt tengerimalacról, amelyik lenyelt egy füldugót.

Próbáltam kiűzni a gondolatokat a fejemből azokról a srácokról, akikkel eddig randiztam. Mindegyikben találtam valami ellenszenveset.

Mr. Egyes elképesztő szószátyár volt, egy csomó olyan dologról süketelt, aminek nincs helye egy randin. Legalább fél órát ecsetelte, hogy kizárólag azért járt a dél-karolinai Clemson egyetemre, mert az ottani kollégium hírhedt a vad bulikról és orgiákról.

Mr. Második szarkasztikus volt és zsugori, már az ötvencentes borravalót is sajnálta a pincértől. Mr. Harmadik, egy orvostanhallgató, pedig lenézte a munkámat (míg saját magát Istenhez hasonlította, amiért emberéleteket menthet), és rögeszmésen gyűjtötte a hasztalan és drága holmikat. Mr. Négyes el sem jött a megbeszélt találkozóra.

Kopogtak az ajtón, belépett a doktornő. Kezében egy csíptetős mappát tartott, számtalan rózsaszín toll állt ki a mellzsebéből, és arcán ugyanaz a tréfás mosoly játszott, mint minden egyes találkozásunkkor.

Fogalmam sincs, hogyan csinálta, hogy a legszörnyűbb hírt is joviális arccal volt képes bejelenteni. Ráadásként, az orvosi köpenye alatt mindig tiptop ruhákat és selyem blúzokat viselt, amitől az ember máris értéktelenebbnek érezte magát, miközben a betegágyon feküdt.

– Hogy vagyunk, Charlie? – érdeklődött csilingelő hanggal. Valamilyen fura hóbort miatt mindig többes számban beszélt.

– Kösz, jól.

– Fejfájás? Szédülés? – Belevilágított a szemembe és olyan közel hajolt hozzám, hogy orromat megcsapta a lehelete. Olyan illata volt, mint egy Sütibabának.

– Csak a nyakamat húztam meg.

– Ilyenkor a nyaki csigolyák vannak kitéve a legnagyobb terhelésnek. Oldalról kaptátok az ütést, de az oldallégzsák megvédett.

– A kocsim bezzeg tropára ment, amiatt a bamba biciklis miatt – zsémbelődött Macey.

– Lehetett volna rosszabb is, lányok. – A doki finoman megérintette a vállam. A tekintete melegen időzött el rajtam. – Pár napig nem ártana hordanunk a nyakmerevítőt. Az MRI és a röntgen-felvételen szerencsére mindent rendben találtunk. Most még kitöltünk néhány papírt, de hazamehetsz.

– Kösz, Dr. Fraiser.

A doki rám mosolygott, aztán kitipegett a szobából.

– Kedves nő – állapította meg Macey.

– De még mennyire – feleltem, a gyomrom összerándult. – Azon van, hogy bevágódjon nálam. Az apámmal randizgat.

– Na, ne már! – hitetlenkedett Macey. Ő először hallotta a sztorit.

Vadul tágítottam egy lyukat a lepedőn.

– Múlt hétvégén elvitte őt a Ráktanyába. – A Ráktanya volt szüleim kedvenc étterme.

– Juj! – fintorgott Macey.

Apa először úgy két héttel ezelőtt jelentette be, hogy találkozni fog Dr. Fraiserrel. Én éppen a bolognai gombócos edényt sikálgattam vacsora után, Quentin pedig a Playstationön játszott.

– Beteg vagy? – Bátyám le sem vette a szemét a képernyőről.

Alig hallottam a hangját a tévéből kiszűrődő ricsajra, ami többnyire kocsik motorjának bömbölése és valamilyen ütemes rapzene egyvelege volt.

Egy zavarba ejtően szótlan perc után, apa megköszörülte a torkát.

– Az igazat megvallva, nem.

– Hát akkor? – kérdeztem én. Megéreztem, hogy valami baj lehet, a szívem a torkomban dobogott. Abbahagytam a mosogatást és leültem mellé a konyhaasztalhoz.

– Quentin, abbahagynád egy kicsit a játékot? – emelte fel a hangját apa. Az arcán láttam, hogy szörnyen vívódik.

Quentin is ráérzett, hogy apa fontos dologról akar beszélni, ezért letette a konzolt és csatlakozott hozzánk.

– Ugye nincsen semmilyen halálos betegséged? – buggyant ki Quentinből néhány kényelmetlen másodperc után.

– Nem, dehogy is… Szerencsére. – Apa álla megmerevedett. – De szeretnék beszélni veletek egy olyan dologról, ami alighanem mindhármunk életében változást hozhat.

Apa akkor mesélt először arról, hogy Dr. Fraiser és közte szorosabbra fordult a kapcsolat, és szeretné elvinni őt randizni, és erről előtte mindenképpen szólni akart nekünk. Elárasztott a csalódottság, amikor ezt a beszélgetést végig kellett hallgatnom. Valójában monológ volt, mert sem én, sem Quentin nem szóltunk egy mukkot sem.

Amikor apa megkérdezte, hogy nekünk erről mi a véleményünk, bátyám a vállát vonogatta.

– Charlie? – nézett rám kérdőn apa, mintha tőlem várna engedélyt.

Vettem egy mély levegőt, és próbáltam mondani valamit, de mormogáson és egy elnyújtott „ööö”-n kívül más nem jött a számra.

Erősen szorítottam a konyharuhát az ölemben, és próbáltam normálisan lélegezni. Ránéztem bátyámra, hogy vajon neki milyen érzés, hogy apa talált egy anyapótlékot, de semmit nem olvastam le az arcáról.

Nem fért a fejemben, hogy apám ezt ilyen hamar megtette. Elvégre alig hat hónapja temettük el anyát.

– Anya csak most halt meg. Hogy teheted ezt?

Abban a pillanatban, amint elhagyták a szám ezek a szavak, máris azt kívántam, bárcsak visszaszívhatnám őket.

A düh pillanatról pillanatra nagyobbra hullámzott bennem, és elvonultam a szobámba, jobbnak láttam, nem egy helyiségben maradni apával.

Ez nem lehet igaz, mondogattam magamban. Nem lehet, hogy csak így elfelejtsük anyát. Még annyira korai volt.

Estefelé sikerült lenyugodnom. Anya azt tanította, hogy a problémákat jobb megbeszélni, nem játszani a sértődöttet, ezért bementem apa szobájába, hogy bocsánatot kérjek tőle, pedig nem sikerült megbarátkoznom a gondolattal, hogy létezhet bárki olyan a földön, aki pótolni tudja anyát.

Ez idáig ezt Macey elől is elhallgattam, apám még a nagyanyámnak, Nonának sem beszélt új kapcsolatáról. Reméltem, hogyha egyszer megtudják, az én oldalamon állnak.

– Aranyos nőnek tűnik – ismételte Macey.

Meglepett, hogy Macey – aki eddig nyíltan megmondta a véleményét mindenről, és akivel mindig egyetértettünk – másképp vélekedik.

– Csak ennyi? Hogy aranyos?

– Ne izélj, Charlie – próbált puhítani. – Apádnak is elég kemény volt az elmúlt időszak. Kell valaki, akivel megbeszélheti a dolgot. És biztos segít a feldolgozásban...

– Naná – fortyogtam, és kicsúsztam az ágy szélére, hogy felálljak. – Tárgyalja meg a haverjaival vagy a főnökével, ne Dr. Fraiserrel, aki ennyire dekoratív és mindig bosszantóan kifogástalan megjelenésű! – csattantam fel. Dr. Fraiser az elmúlt időszakban úgy jelent meg előttem, mint egy gaz csábító, egy céda, aki csak a megözvegyült férfiakra hajt.

– Lehet, csak múló szeszély – bizonygatta Macey, mintha megfutamodna és csak a kedvemért mondaná ezt.

Bármilyen régóta voltunk is barátok, azért egy kicsit fájt, hogy nem áll mellettem. Kifejezéstelen arcot vágtam, és azt mondtam magamnak, hogy mindez pusztán félreértés. Ő nem tudja, hogy min mehetek keresztül.

Ő csak a csinos, széles mosolyú, eperillatú és mindenkivel kedves Dr. Fraisert látja, aki bizonyára főnyeremény lehet egy olyan férfinak, mint az apám.

Apám néhány barátja – akikkel régebben havonta összejártak Dungeons & Dragons-t játszani – mindig azzal cukkolták őt, hogyha anyuval nem hozta volna össze a sors, akkor sosem állnak szóba egymással, és az apám mai napig remeteként élne.

Mindig is úgy tekintettem szüleim kapcsolatára, mint egy bolygó és a körülötte keringő hold viszonyára. Ahogy egy hold is nagy hatást gyakorol a bolygó felszínén történtekre, úgy mikor apa elvesztette anyát, az élete már sosem lehet ugyanolyan. Legalább is ezt hittem. Nem képzeltem, hogy apa ilyen gyorsan talál magának mást.

A zárójelentések elkészülte után Macey társaságában hagytam el a betegszobát.

– Beszéltem Bradennel is. Kis híján szívrohamot kapott – folytatta Macey. – Fel kell majd hívnod.

Amíg nem ismertem Maceyt, egyetlen emberhez álltam a közel. Bradennek hívták és merő véletlenségből lettünk csak barátok, egy közös társadalomtudományi projekt kapcsán, ahol egy csapatba osztottak minket. Braden olyan volt, mint a fogadott bátyám, csak őt jobban érdekelték a lányos dolgok, mint Quentin. Braden most egy tengerjáró hajón dolgozott, közel egy éve nem is láttuk.

– Kis millió embert kell majd értesítenem, hogy nem haltam meg – sóhajtottam.

Az apám lent várt engem a csarnokban. Álltam a lépcső alján, és próbáltam megemészteni, hogyan viselkedik apa a szőke, dús keblű doktornővel. Beletúrt a hajába, az arca vörösödött és minden porcikáján sütött, hogy mennyire zavarba jön Dr. Fraiser közelségétől, aki számtalan alkalmat talált, hogy finoman hozzáérjen apám karjához, vagy csábosan rámosolyogjon fehér fogsorával.

Lassan melléjük léptem. A levegőben érezni lehetett a feszültséget, mintha félbeszakítottunk volna valamit.

– Minden rendben lesz – mondta Dr. Fraiser, mint oly sokan az elmúlt időszakban.

Kinyitottam a számat, hogy válaszoljak, de elszorult a torkom. Nem akartam magamnak hazudni.

2. fejezet

Néha a térdemen lévő heg megfájdult, olyankor azonnal eszembe jutott a balesetünk és azok a fájdalmak, amiket átéltünk. Azt gondoltam, valaki – talán anya – így akar emlékeztetni rá, vagy valami. Hazafelé a kocsiban is határozottan lüktetett a seb.

Elkaptam apa pillantását a tükörben.

– Megint a heg?

Egyedül neki beszéltem róla, számítva rá, hogy megérti. Most viszont haboztam. Az, hogy apa Dr. Fraiserrel randizgat, elgondolkodtatott, hogy ő talán hamarabb túltette magát a baleseten, hogy nem vágyik arra, amire én. Talán nem is akarja, hogy minden olyan legyen, mint régen.

Megráztam a fejem és kibámultam az ablakon.

– Csak viszketett.

Apám rosszallóan sóhajtott.

– Talán Katy felírhatna rá valamit.

Megijedtem, hogy már itt tartunk. Apa a keresztnevén szólítja Dr. Fraisert.

– Legközelebb szólok neki – mondtam kissé gúnyosan. – Én is hívhatom Katynek? Vagy esetleg már anyának kell szólítanom?

Apa értette a célzást.

– Hagyd abba, Charlie.

Nem kellett kétszer mondani. Kifújtam a levegőt, és figyeltem, ahogy apa áthajt a Skidaway szigetre vezető új hídon.

A házunk egy természetvédelmi terület kellős közepén épült, noha szüleim sokkal előbb megvették az ingatlant, hogy a természetvédők elárasztották volna a környéket a cserepesteknős tojások és a ritka madárfajok miatt.

A szüleim úgy gondolták, nincs is annál szebb, mint az óceán mellé költözni egy zátonyszigetre, ahol hosszú, lélekfeltöltő sétákat lehet tenni, és úton útfélen csomó állatba botlik az ember. A szomszédjaink sokfajta sportot vagy hobbit űztek körülöttünk, a környék nagyszerű környezetet kínált a lovagláshoz, a golfhoz, túrázáshoz egyaránt. A folyón motorcsónakok és kisebbfajta hajók zümmögtek oda-vissza egész álló nap.

Amikor rákérdeztem, hogy miért költöztek pont erre a helyre, anya mindig azt mondogatta, hogy Skidaway egyáltalán nem unalmas, és szeretik, hogy itt mindig pezseg az élet és annyi mindent lehet csinálni.

Anyáék nem szereztek be motorcsónakot, és semmilyen más sportban sem vettek részt, így nem értettem, mit láthattak annyira szépnek, amikor ezt a helyet választották.

Családi összejöveteleket sem tartottunk soha. Anya szülei mindketten meghaltak, egyetlen bátyja volt, Gibson, aki folyton kifogásokat keresett a látogatásokra. Anya temetése óta egyszer jöttek hozzánk, havonta talán egyszer telefonáltak. Apa részéről csak Nona nagyi élt.

Felnéztem a házunkra, az üres grillező teraszra és a hintára, ahol anya gyakran olvasgatott, és a házunk melletti pajtára, amit apa átalakított neki dolgozószobává. Anya írónő volt, összesen hat könyvet írt, de a hetediket már nem fejezhette be. Azóta senki sem lépett be a pajtába.

Korábban, amikor anya még kómában feküdt, számtalan rajongó látogatott el a házunkhoz. Anya sosem élt rejtőzködő életet, aktívan részt vett minden közeli könyves eseményen, a kiadója gyakran szervezett író-olvasó találkozót. A baleset után rengetegen hoztak neki virágot, fotókat, személyes üzeneteket, amiken az állt: Szeretünk, Hiányzol, Mielőbb gyógyulj meg!

Egy lelkes olvasókör virrasztást is tartott, gyertyákkal, mécsesekkel, rajzokkal és plüssökkel jelentek meg a ház előtt. Bátorítani akartak minket, hogy nem vagyunk egyedül. Mindez engem csöppet sem bátorított, inkább elszomorított. Képtelen voltam kimenni az emberek közé és megköszönni, hogy az ország másik feléből is elutaztak, csakhogy együttérzésüket kifejezzék. Nem tudtam őszintén azt mondani nekik, hogy köszönjük mindenkinek a kedves üzeneteket, és hogyha anya ezt látná, akkor boldog lenne.

Mindegy, hányan jelentek meg a házunknál, mindegy, hány gyertya égett szüntelenül, anya akkor is meghalt. Utána meg nem maradt más, csak a pajtára ragasztott képek, és számtalan megfakult, szívecskés szeretünk-felirat.

Apa leparkolt a ház előtt. A szeme átsiklott a pajtára, de csak egy pillanatig időzött rajta.

– Mit szólnál, ha csinálnék tacót? – Apa nemigen tudott főzni, de istenien készítette a tacót. Ezt szánhatta békülő ajándékként.

Vállat vontam. Hagytam, hadd tegye ez boldoggá.

Amikor bementünk a házba, Quentin és legjobb haverja, Will Hansberger a kanapén Playstationöztek. Quentin egy zellerjelmezt viselt, Will pedig krémszínű vasalt inget és csíptetős nyakkendőt. Will apja, August Hansberger a Bank of America területi igazgatója.

Bátyám nem járt egyetemre, még mindig itthon élt. Őt sosem lehetett skatulyába csomagolni, azt csinálta, amihez éppen kedve volt. Most egy boltban dolgozott az Oglethorpe Mallban, ahol vitaminokat, táplálékkiegészítőket és proteinszeleteket árusított. Az üzletben gyakran megkérték (véleményem szerint, rásózták), hogy vegyen fel különböző zöldségjelmezeket és osztogasson a járókelőknek szórólapokat meg tesztereket.

– A francba! – káromkodott Quentin és eldobta a kezéből a konzolt. – Mennyi a láma ezen a szerveren!

– Ja, tesó… – Will felhorkant és összegyűrt egy kólás dobozt. – Inkább nyomjunk le egy GTA meccset.

– Helló fiúk – köszönt apa és letette a kulcsait az előszobaszekrényre. – Mivel játszotok?

– Asylum Syndicate – felelte bátyám, majd újból kezébe vette a konzolt, és úgy tett, mintha az imént nem a játékot szidta volna.

Az Asylum Syndicate nevű kalandjátékot apáék cége tervezte és fejlesztette. Csak annyit tudtam róla, amennyit apa és Quentin beszélgetéséből hámoztam ki az évek folyamán: természetfeletti képességek, néhány csápos übergonosz, űrhajók, sugárfegyverek. Quentin és apa imádta a számítógépes játékokat és a Playstationt.

– Üdv, Mr. Agerton – köszönt illedelmesen Will. Meg sem lepődtem, hogy itthon látom, Will Hansberger elég gyakran fordult meg a házunkban, mióta Quentinnel pacsipajtások. A gimiben mindketten a birkózócsapat tagjai voltak.

– Szia Will. Hogy megy a munka? – érdeklődött apa.

Will félrekotorta szeméből kókuszbarna haját.

– Most nyitunk egy új fiókot a River streeten. Az anyám partit rendez ennek örömére. – Will belekotort a farzsebébe, elővett egy gyűrött meghívót. – Szeretné, ha Mr. Agertonék is eljönnének.

Apám elvette tőle a meghívót és átfutotta. Nem kedvelte a felhajtásokat, így valószínűleg el sem megy Mrs. Hansberger messze híres fennhéjázós partijára.

– Ez érdekesnek tűnik – mondta apám unott hanggal. Néma csöndben kortyolgattam a jeges teámat, amikor felém fordult. – Mit gondolsz, Charlie?

Quentin és Will akkor vette észre, hogy én is a konyhában vagyok.

– Csak nem bunyóztál? – kérdezte bátyám idétlen vigyor keretében. Will megpróbált elfojtani egy nevetést, helyette köhintett egyet. – Elfajult a kick-box edzés?

– Seggfej vagy – morogtam vissza.

– Most mi van? – Egy húzásra felhajtotta az üdítője maradékát.

Koccanva letettem a poharat az asztalra.

– Nem hiszem el, hogy ez az első, ami eszedbe jut! – vágtam vissza fagyosan. – Egy „hogy vagy” is megtette volna.

– Bocsi, lemaradtam valamiről? – Quentin apára nézett segítségül. – Csak vicceltem.

– Tapló barom – mondtam, de nem vártam meg a válaszát, bementem a szobámba.

Reggel apa palacsintát csinált, de a szobámba éreztem, hogy elégette. Amikor kiértem a konyhába, apa a telefon melletti széken ücsörgött és a térdén támaszkodott a könyökével. Mindig tudtam, hogy mikor hív Nona, mert olyankor apa a homlokát dörzsölgette közvetlenül a szemöldöke fölött és a szókincse kifulladt annyiban: hogyne, persze, rendben.

Kikapartam a serpenyőből az odakozmált palacsintát, míg apa befejezte a hívást. Csak akkor vettem észre, hogy Quentin még mindig a jelmezben fekszik a kanapén. Ezúttal sportközvetítést nézett, a szemei vöröslöttek a kialvatlanságtól.

– Le sem feküdtél aludni? – kérdeztem, noha ez nem lepett meg túlságosan. Quentin állandóan éjszakai életet élt, a szüleim elrontottak nála valamit kiskorában. De lehet, hogy szüleim túl engedékenyek voltak vele szemben.

Ezzel magyaráztam, hogy bátyám miért nem tanult tovább. Amikor a végzős évében kitalálta, hogy ő nem akar egyetemre menni, a szüleim nem lepődtek meg túlságosan. Quentint sosem lehetett keretek közé fogni, tizennyolc éves korára már meg sem kísérelték, hogy megmondják, mihez kezdjen az életével. Miután megszülettem, anyuék bébiszittert fogadtak fel, így én hozzászoktam ahhoz, hogy valaki felügyeljen rám, a leckét mindig kikérdezték és időben le is feküdtem aludni.

– Csönd, most koncentrálok. – Quentin a kapcsoló után nyúlt és felhangosította a tévét. Quentin újabban színésznek készült. Mindez azt jelentette, hogy a szokásosnál több időt töltött a tévé előtt, arra hivatkozva, hogy így szerez tapasztalatot.

– Kötve hiszem, hogy a pankráció a színészet kategóriába tartozik.

– Nekem legalább van életcélom.

Mély levegőt vettem.

– Nekem is van életcélom. Az, hogy elvégezzem az egyetemet és elköltözzem otthonról, mint minden normális ember.

– Ebben az évben be sem iratkoztál.

Igaza volt. A baleset után két szemesztert is halasztottam. Egyszerűen nem lett volna fair eljárni itthonról és a tanulásra szánni azt az időt, amit anyu mellett tölthettem.

Aztán anyu meghalt.

– Majd a következő évben. – Többnyire mindig ezt válaszoltam, ha valaki megkérdezte, hogy mikor megyek vissza. A régi csoporttársaim gyakran betaláltak ezzel a kérdéssel, de talán magam sem hittem, hogy egyszer lediplomázom.

– Az egyetem az olyan szűk látókörűeknek való, mint te – jelentette ki Quentin, miközben megállás nélkül nyomkodta a távirányítót.

– Ezt az olyan flepnisek mondják, mint te.

Ezzel elértem, hogy elfordítsa a tekintetét a tévéről.

– Flepnis?

– Keresd meg a szótárban. Könnyű lesz, mert mellette lesz a fotód is!

Válaszul mondott valami frappánsat, de kis híján elesett, ahogy megpróbált felkelni a kanapéról. A jelmez nemigen engedte, hogy ezt csak úgy megtegye.

Az elmúlt időszakban egyre többet veszekedtem Quentinnel, magam sem tudtam megmondani, miért. Talán azért szóltam neki mindig vissza, mert attól féltem, ha nem tenném, észre sem venne, csak elmenne mellettem a házban, mint az ablakok előtt nyújtózkodó legénypálmák mellett.

Apa véget vetett szóváltásunknak.

– Charlie, gyere ide, kérlek – intett nekem. – A nagyi beszélni akar veled.

Megelőzve, hogy Quentinnek lehetősége legyen folytatni a csetepatét, odamentem a telefonhoz.

– Szia, Nona.

– Hogy vagy, kedveském? – duruzsolta a nagyi. – Apád mondta, mi történt.

– Semmi komoly. Csak egy kis nyakrándulás.

– Ne bízz az orvosban, amikor azt mondja, semmi komoly. Szegény Papinak is ezt mondták, amikor kiderült, hogy limfómája van, és nézd meg, hol van most.

Papi öt éve halt meg, de Nona vérprofin viselte a fájdalmakat, még Papi temetésén sem sírt. Mindig is őrá akartam hasonlítani.

– Esküszöm, kutya bajom.

– No, hát, akkor jól van. Apádnak szóltál a Duke-ról?

Beletelt pár másodpercbe, mire az agyam feldolgozta a témaváltást.

Nona az egyik verandán ücsörgős hétvégén hozta szóba, hogy talán más jellegű levegőváltozásra lenne szükségem. Papi testvére a Duke Egyetemen tanított, így Nona közbenjárásával és egy csöppet buzgó természetével elintézte nekem, hogy ösztöndíjat kapjak. Így nem is kellett sutba dobni az eddig eltöltött két évet.

Egy kis bűntudat támadt bennem, amiért ilyen könnyen megfordult a fejemben, hogy meghátrálok. Mert mi ez, ha nem megfutamodás?

Hátranéztem a vállam fölött. Apa és Quentin hurrogva szurkoltak az egyik maszkos izomagyúnak, aki éppen a földbe döngölt egy köpcös, őszhajú Gandalf-fazont. Apában és Quentinben sok a közös tulajdonság, és mindig megtalálták a hangot egymással. Sokszor éreztem úgy mostanában, hogy kívülálló vagyok, mint egy kakukkfióka a nádirigók közt.

– Hát igen… – halkítottam le a hangom. – Még nem került rá sor.

– Ne köntörfalazzunk, Charlie. Jobb lesz, ha hamar elmondod neki, hogy szeptemberben visszamész az egyetemre.

Szeptember. Az több, mint két hónap.

– Igyekszem, Nona – válaszoltam végül. – Ne aggódj, elintézem.

A költözés és a kollégiumi élet jelentős változásokat, új közeget jelentett.

– Késő meggondolni magad, már beszereztem neked egy csodás autót.

– Autót? – A hangom kicsit megugrott, amire apa is felfigyelt.

– Hogy tudj mivel járkálni a városban. Muriel eladta nekem Clement kocsiját.

A néhai Clement a hatvanat taposta, amikor én gyerekként Nonáékhoz jártam nyaralni. A vénember azzal vívta ki a környékbeli gyerekek rajongását, hogy leselejtezett autókat és gépeket bütykölt, feketén pedig petárdákat és vízibombákat árult.

– A Sunbird-öt?

Emlékeztem a bordó metál kocsira, ami Clement legféltettebb zsákmányainak egyike volt; az egyetlen kabrió, amiben minden alkatrész eredeti.

– Azt. – A hangján hallottam, hogy mosolyog. – Tudtam, hogy neked tetszeni fog.

– Ezt nem kellett volna.

– Ha gondolod, el is adhatom.

Hosszú csend következett.

Tudtam, mire megy ki a játék. Nonának már volt egy kocsija, egy nem is olyan rossz ciklámenszínű Cadillac.

– Még mindig tartja az árát, de ha neked nem kell...

– Nem kell eladnod – döntöttem végül.

A balesetünk óta nem ültem volán mögé, és nem is szándékoztam egy ideig. Már majdnem nemet mondtam, de rájöttem, nem is tudom igazán, miért akarom visszautasítani.

Egész évem arra ment el, hogy abban reménykedtem, egyszer minden visszaáll a megszokott mederbe, de nem így volt. Be kellett látnom, hogy sok minden változott, ami egykönnyen nem fog helyrerázódni.

Letettem a telefont és egy ideig figyeltem, ahogy apa és Quentin öklüket rázva drukkolnak aktuális kedvencüknek. Így oldalról elnézve egyformák voltak, mintha apa Quentin bátyja lenne. Ugyanarra a fazonra nyírt haj, az álluk egy kissé előrébb állt, és mindkettejük első két szemfoga közé aprócska rés ékelődött.

Nekem sötétebb volt a hajam, a szemem színe szürkésbe fordult. Szemüveget hordtam és nem szerettem a kávét. A szüleim és Quentin elképzelni sem tudták az életet nélküle.

Nem tartottam magam versenyző típusnak, nekem minden megfelelt olyannak, amilyen. Quentin állandóan versengett velem, hol müzlievésben, hol abban, ki tud előbb beérni a kanapéra suli után, hogy aztán egész délután azt a műsort nézzük, amit ő akart.

Elfogadtam, hogy mindig csak második lehetek.

A Duke Egyetem viszont új kilátásokat kínált nekem.

3. fejezet

– Hogy érzed magad, Charlie? – Dr. Howard, a terapeutám kattintott egyet a tollával, és a papír fölé készítette. A biciklikormány-bajuszos doki nem tudta, hogyan kell olyan kérdéseket feltenni, amitől nem rándul görcsbe a gyomrom. – Rendben van, ha félsz egy kicsit. Nemsokára itt a baleset évfordulója, és ez felkavaró érzésekkel társulhat.

– Minden oké – bizonygattam.

Dr. Howard megbirizgálta bozontos szemöldökét. Annyi ideje jártam hozzá, hogy tudtam, ez biztos jele kétkedésének.

– Valóban?

– Beiratkoztam egy kick-box edzésre – feleltem kitérően, miközben befont hajamat birizgáltam.

Egy baleset túlélése során, amikor az ember élete egy hajszálon múlott, hajlamos átértékelni az életét. Kacérkodik a gondolattal, hogy olyan dolgokat csináljon a felépülést követően, amit eddig mindig elhalasztott, vagy amire az volt a kifogása, hogy úgyis van rá idő.

Az ember azután nagyobb lélegzetvételű dolgokon gondolkodik, például, hogy olyan könyveket olvashatna el, amikre eddig sajnálta az időt (mint a Dickens-féle Örökösök), hogy eljárhatna salsaórákat venni, esetleg beiratkozhatna egy japán nyelvtanfolyamra.

A baleset után én is listát készítettem arról, hogy mi mindent akartam megcsinálni a hátralévő életemben. Mert ezentúl már csak így emlegettem: volt egy életem a baleset előtt, és most a hátralévő idő a halálig.

De senki nem hitte, hogy tényleg megvalósítom a listámat. Talán még saját magam sem.

Macey is velem tartott, amikor kinéztem egy helyi újságból egy hirdetést és beiratkoztam a kick-box edzésre, de szerintem ő is tudta, hogy nem fog sokáig tartani a lelkesedésem.

– Maceyvel egy héten kétszer járunk foglalkozásra.

– Izgalmas?

– Az. – A doki kétkedően nézett rám, nem érte be ennyivel, ezért folytattam. – Egy csomó fogást megtanultunk, ami hasznos az önvédelemnél is, és izmosabb lettem tőle. Napját sem tudom, mikor éreztem magam ennyire energikusnak – buggyantak ki belőlem a szavak egymás után, tudtam, hogy ilyesmit akarna hallani.

– Mi a helyzet a bátyáddal?

Leszedtem egy szöszt a szoknyámról.

Quentin három évvel idősebb tőlem, és ennyi elég, hogy az ember roppant érdektelenné váljon a testvére számára. A gimiben folyton levegőnek nézett. Bosszantónak tarthatta, hogy engem a könyvek érdekelnek és a szüleink gyakran példálóztak a tanulmányi eredményeimmel.

A szemem Dr. Howard feje mögötti képre ugrott. Egy kópia volt Van Gogh Napraforgók sorozatából, az, amin négy elvirágzott napraforgó hever a földön. A mai napig nem sikerült megfejtenem, a doki miért állította ki azt a képet a rendelőben. Talán ezzel akarta bizonyítani, hogy valaki olyan gyagyásan is, mint Van Gogh, lehet nagy ember.

– Charlie? – Dr. Howard észrevette, hogy elkalandoztam.

– Egészen jól kijövünk.

– Veszekedtek?

– Egyre kevesebbet – hazudtam.

– Mi a helyzet a társas foglalkozásokkal? Találkozgatsz másokkal is?

– A múltkor elvittük Macey kisfiát, Aaront állatkertbe. Néha járunk játszóházba és fagyizni.

– Figyelj, Charlie. – A doki levette szemüvegét és megdörzsölte a szemét. – Tudom, hogy nehéz visszacsöppenni, de ez nem azt jelenti, hogy el kell magad zárni a külvilágtól.

– Fogalma sincs, milyen úgy élni, hogy az anyám miattam halt meg.

A doki homlokán a ráncok úgy gyűrődtek, ahogyan a láva rétegződik, és legalább olyan sokáig tartott. Zavarba hoztam, mert olyankor mindig krákogott egyet, mintha egy kitörő megjegyzést készülne elfojtani.

– Emlékszel, mit beszéltünk meg, amikor először jártál nálam?

Ha már itt tartunk, nem is az én ötletem volt. Apu és Dr. Fraiser erőltette, hogy jót tenne nekem, ha egy szakemberrel is beszélgetnék a történtekről. Csak azért mentem bele, hogy békén hagyjanak. Heti egy alkalom, azért cserébe, hogy apa ne nyaggasson többet, roppantmód fair üzletnek tűnt néhány héttel ezelőtt.

– Emlékszem.

– És pedig?

– A terápia célja az, hogy találjak valamit, ami segít továbblépni.

Dr. Howard bólintott.

– Ehhez pedig az első lépés, ha nyitsz mások felé. Kis lépésekben haladjunk. Még mindig nem akarsz a támogatói csoportba járni vagy egy mentort magad mellé?

– Nem – vágtam rá.

Ja, persze. Pont az hiányzott nekem, hogy egy kotnyeles mentor minden lépésemet ellenőrizze és le se lehessen vakarni.

A lábam egyre jobban járt. A keserű szavak már ott rejtőztek a nyelvem hegyén, sokszor meg akartam mondani a véleményem. Hagyhattam volna, hogy a szavak kibukjanak a számon, de a szemtelenség nem az én műfajom.

A doki akadozva felsóhajtott, és körmölt valamit a jegyzetfüzetében. Olyan pillantást vetett rám, ami elég tisztán kifejezte, hogy nem túl elégedett velem.

– A gyógyszert rendszeresen szeded?

– Igen. – Újabb hazugság.

– Rendben – mondta összeráncolt szemöldökkel. – És jobban érzed magad tőle?

– Igen. – Nyeltem egy nagyot. – Most már nem alszom el napközben a munkahelyemen, a főnököm szerint is jobban festek.

Lassan olyan sokat hazudtam, hogy fel sem tűnt. Dr. Howard végre elmosolyodott.

– Nos, én is látok valamiféle javulást, persze van még min dolgoznunk. – Nagy elánnal kikattintotta a tollát, mára végeztünk. Oldódni kezdett a görcs a gyomromból. – Felírtam a következő havi adagod.

Felém nyújtotta a kitöltött receptet, és megajándékozott egy ferde mosollyal.

– Egy hét múlva találkozunk.

– Igyekezni fogok – ígértem hamisan.

– Örülök. – Dr. Howard összecsukta a mappámat, és az asztalán várakozó stósz legtetejére dobta.

Általában így teltek az alkalmaink Dr. Howarddal. Néha meséltem neki egy-két sztorit, ami a héten történt velem. Próbáltam kiszínesíteni, hozzátenni ezt-azt, hátha akkor gyorsabb ütemben haladhatunk a kezeléssel és hamarabb végezhetek. Igazi, látványos fejlődésen mentem keresztül, mert az első alkalmon meg sem szólaltam, csak duzzogva ültem a fotelban a dokival szemben. Volt okom háborogni, mert apa anélkül egyeztette le az alkalmat, hogy nekem erről szólt volna előtte.

Először társas terápiára akart járni, mint az elhidegült házasok, de Dr. Howard is jobbnak látta, ha külön folytatjuk le a kezeléseket.

Nem állt szándékomban, hogy kimutassam az igazi érzéseimet, mert nem hittem abban, hogy a doki tudna rajtam segíteni.

A földszinten kiszálltam a liftből és megindultam az előcsarnokban lévő kajaautomata felé. Kiválasztottam magamnak egy zacskó Skittlest. A csomag szokás szerint félúton megakadt. Lehet, csak az hiányzott, hogy püföljek valamit. Macey apukája pszichiáter, ő gyakran tartott dühterápiát, ahol betegek szivacskezekkel gyepálhatták egymást.

Egyszer összetalálkoztam Mr. és Mrs. Densonnal, amikor a szokásos bevásárlást végeztem a Walmartban. Az aznapi sajtos makarónihoz kerestem megfelelő tésztát, amikor meghallottam, ahogy Mr. és Mrs. Denson a hátam mögött arról susmusol, hogy köszönjenek-e nekem, vagy elhúzzanak a következő sorba. Megpróbáltam úgy tenni, mintha nem vettem volna őket észre, rájuk sem néztem, hadd legyen választásuk, hogy lelkiismeret-furdalás nélkül elszelelhessenek. De, amikor a polc leghátsó részéből előkotortam a keresett tésztát, Macey anyukája rám köszönt. Kénytelen voltam én is úgy tenni, mintha szívesen látnám őket. Pár percet diskuráltunk, érdeklődtek a hogylétem felől, majd felajánlották, hogy ha van kedvem, akkor elmehetek Mr. Densonhoz néhány kezelésre, persze csak, ha nem veszem tolakodásnak.

Mindezt szánalomból tették. Mint az ismerősök, akik húsos raguval, pitékkel és házi lekvárral rohamoztak meg minket anya halála után. A frissen mellénk költöző ausztrál macsó, Beau, akinek a csivavája mindig átszökött hozzánk, hogy a gyepre szarjon. Beau felajánlotta, hogy cserébe kifizet egy kertészt, aki a mi portánkat is rendben tartja. A szüleim régi iskolatársai, barátai, akiktől hemzsegett a város, és akiktől az ember egy rendes lépést sem tehetett, anélkül, hogy ne rohamozták volna meg a sajnálkozásaikkal.

Visszautasítottam Mr. Denson felajánlását és elnyargaltam a pénztár felé. De a kórházban gyakran rám jött a kényszer, hogy megpüföljem a kajaautomatát. Az ápolók nem különösen foglalkoztak ezzel, gyakran csinálták ők is.

– Veled nem szabad packázni.

Megkövültem a mondat hallatán. Carter ácsorgott mögöttem, amikor megfordultam. A mentős kezeslábasát viselte, a kezében három masnival összekötött könyvet tartott. Álmosak voltak a szemei, de mosolygott.

Leengedtem a kezem.

– Ura vagyok a helyzetnek, bármennyire nem úgy tűnik.

– Hadd segítsek – mondta és közelebb lépett. – Megfognád, kérlek? – nyújtotta át nekem a könyveket.

Carter fehér pólóingje hátrébb csúszott, miközben könnyűszerrel megemelte az automata sarkát. A nyakán kilátszódott egy fehér forradás, ami eltekergőzött egészen a füle vonaláig. Úgy nézett ki, mintha több öltéssel tették volna rendbe, csakúgy, mint a balesetünkben szerzett hasadást a jobb térdemen.

A Skittles pillanatok alatt bepottyant a tálcára.

– Máris megvagyunk – mondta, és felém nyújtotta a zacskót.

– Köszi.

– Látogatóba jöttél valakihez?

– Csak Dr. Howardnál jártam…

Hupsz… Késő.

Hirtelen szaladt ki a számon. Mivel Carter is itt dolgozik, ismerheti őt. Nem akartam, hogy tudja, dilidokira van szükségem.

– Bírom Dr. Howardot. Imád pókerezni. Minden alkalommal elnyerem a pénzét. – Carter előkotort némi aprót a zsebéből, és választott magának is egy Skittlest. Újból megemelte a gépet, hogy kiessen a második csomag édesség is. – Persze, van, aki nem tanul a kárán. Szentül hiszi, hogy jól játszik, de nála bénább blöffölőt nem láttam.

– Nem tudtam, hogy kártyázik.

Carter elvigyorodott.

– De még milyen szörnyen. Könnyen kiismerhető. Ha kamuzik vagy zavarban van, krákog egyet.

Elröhögtem magam.

– Ezt a reakciót ismerem.

A srác kisöpörte a szeméből kócos haját, és hosszasan szemügyre vett. Azt reméltem, hogy tovább feszegeti a témát, de más irányba terelte a beszélgetést.

– Szóval azt mondod, hogy ez az izé finom? – Megzörgette a zacskót.

– Nem ettél még Skittlest? – Carter megrázta a fejét. – Ugratsz?

– Miért tenném?

– Ez olyan, mintha azt mondanád, még sosem láttál kutyát. – Felbontottam a zacskót, a kezembe szórtam pár színes drazsét. Ő ugyanígy tett, csak amíg én egyből a számba dobtam az édességet, addig ő megvizsgálta. Megbökdöste az ujjaival a szemeket, mintha valamilyen ismeretlen baktériumfaj lenne. – Garantálom, hogy nem csalódsz!

Figyeltem, ahogy egyesével beveszi a szájába a drazsékat és elidőz egy-egy ízen.

– Nem is olyan rossz – közölte végül. – De jobban kedvelem a PEZ cukorkát.

– Mintha a bátyámat hallanám – jegyeztem meg és újabb drazsékat nyomtam a számba. – Kiskorában kapott egy Tapsi Hapsis PEZ-tartót, amit annyira imádott, hogy azzal aludt, és amikor véletlenül eltört a párnája alatt, két napig bőgött miatta.

– Fura egy bátyád van.

Megvontam a vállam. Ez azelőtt volt, hogy Quentin eldöntötte, hogy a sportban vezeti le a fölösleges energiáit.

Elindultunk a kijárat felé, és felfedeztem, hogy mennyire könnyedén tudok beszélgetni Carterrel. Az igazat megvallva, azért kerültem a diskurálást másokkal, mert mindig a szüleim vagy a baleset volt a téma; nem akadt olyan, hogy ne használták volna ki az alkalmat, hogy plusz infókat tudjanak meg, amiket az újságok kihagytak beszámolóikból.

Tetszett, hogy ő nem ismer engem.

– Egyébként Carter vagyok – mutatkozott be. – Te pedig...?

Nyeltem egyet.

– Charlie.

– Mint?

– Charlotte.

– Szép név.

– Köszi. – Egyik lábamról a másikra álltam. – Igaz, elég régimódi.

Carter bedobott egy újabb cukrot a szájába.

– És a vezetékneved?

Félrenyeltem egy Skittlest, köhögnöm kellett. Carter fürkésző pillantást vetett rám, láthatóan meglepte a reakcióm. Ez az egyetlen kérdés, amit próbáltam volna elkerülni.

– Agerton.

Egy hosszabb szünet után újabb kellemetlen kérdés következett.

– Laurel Agerton az anyukád?

Izzadt a tarkóm.

– Ő volt.

– Ismertem őt. – Úgy mondta, mintha anyának és neki „sötét” közös titkaik lettek volna. – Pontosabban, ismerem a könyveit.

Anya ifjúsági regényeket írt lányoknak, ezért egy kicsit furcsán hangzott, hogy egy olyan srác, mint Carter, ismerte a munkásságát.

De akkor Carter rámutatott a kezemben szorongatott könyvkupac tetejére. A Varázslatos Violet kalandjainak első három része volt az.

Anyu egy olyan fiatal lányról írt sorozatot, aki boszorkány, és az emberek között élt. Egy kicsit olyan, mint Sabrina, de Violet egy csöppet modernebb nála. Előszeretettel használja az okostelefonját, amivel képes megállítani az időt, szeret a háztetők felett száguldozni a repülő rollerével, és neki nem baglya vagy fekete macskája van, hanem egy beszélő szalamandrája, Mose, aki képes felvenni tárgyak és más állatok alakját.

Kinyitottam a számat, hogy válaszoljak, de elszorult a torkom.

– Minden rendben? – kérdezte.

– Aha, persze.

Carter pillantása elárulta, hogy egy szavamat se hiszi.

– Sajnálom, ami történt…

Úgy húzódtam odébb, mintha Carter legalábbis felpofozott volna. Nem csupán arról volt szó, hogy nem akartam, hogy ő is beálljon a sorba, és elmondja, mennyire együttérez velem. Azt akartam, hogy ne csak erről tudjunk beszélgetni, hogy az életem ne csak erről szóljon, a balesetről, amit okoztam, és a veszteségünkről.

Egyre szaporábban vettem a levegőt.

– Ne haragudj – mondta bűntudatos arccal. – Biztosan nem szeretsz erről beszélni és már a könyöködön jön ki.

Zavarba estem, mintha nem érteném, mit mondott. Se köpni, se nyelni nem tudtam. Ezt még soha senki nem mondta nekem.

– Nem túlzottan... – mondtam.

Visszaadtam Carternek a könyveket.

– Bocs, a munkám miatt néha elvetem a sulykot és belemászok más agyába – magyarázkodott. – Szólj rám nyugodtan, ha tolakodó voltam.

Meglepett, ugyanakkor meg is könnyebbültem, hogy nem tartott emiatt bogarasnak.

– Nem haragszom – mondtam, és így is volt.

Akkor megcsörrent a telefonom. Nona volt az, és eszembe jutott, hogy megígértem neki, aznap elmegyek vele abba a gyógyfürdőbe, amit a köszvényére ajánlott az egyik barátosnője.

Ez teljesen kiment a fejemből. Már kint várhatott a parkolóban, azon gondolkodva, mi tarthat ilyen sokáig.

– Halaszthatatlan program? – kérdezte derűsen Carter.

– A nagyanyám. Elfelejtettem, hogy el kell mennem vele egy gyógyfürdőbe. – Kinyomtam a telefont. – Halaszthatatlan.

– Akkor, nem is tartalak fel. – A mosolya elhalványult.

Csalódottságot éreztem. A ruhámat és a táskámat kezdtem igazgatni, mintha azzal lennék elfoglalva, de arra vágytam, hogy Carter mondjon még valamit és marasztaljon.

– Szóval, lehet, hogy még összefutunk.

– Amilyen az én formám, itt biztosan – hebegtem a rosszra sikerült viccet.

– Ugye tudsz úszni? – kérdezte hirtelen. Komisz arckifejezése engem is mosolyra késztetett.

– Igen – feleltem. – Miért?

Carter felnevetett.

– Csak remélem, hogy nem kapunk riasztást a fürdőből.

Akkor már én is nevettem.

– Kivételesen jó úszó vagyok.

– Azért vigyázz magadra! – válaszolta mosollyal a szája szegletében.

Figyeltem, ahogy sarkon fordul, és titkon abban reménykedtem, ne ez legyen az utolsó alkalom, hogy találkozunk.

4. fejezet

Nona Savannah Georgetown részén élt egy többnyire idősek által megszállt lakóparkban, külön stéges kijárattal a Little Ogeechee folyóra. Georgetown kevésbé hangos, mint Skidaway, ahol egymás hegyén-hátán nyüzsögtek az emberek. Itt a szomszédok tisztességes távolságra vannak, az embernek lehet egy kis magánélete. Mégsem akartam magukra hagyni apáékat, ezért, ha a teljes átcuccolásba nem is, de abba beleegyeztem, hogy ide-oda utazgassak a két ház között.

Anya halála után először szörnyen lassan telt az idő, de az első negyedévtől lefoglaltam magam olyan teendőkkel, amik remekül kikapcsolják az agyat. Minden háztartási kötelesség rám szakadt, és ezt egészen sokáig természetesnek is vettem, mintha anyával titkon egyezséget kötöttem volna.

Georgetownban segítettem főzni, gondját viseltem a házi kedvenceknek, gyomláltam a virágágyásban. Elmentem patikába gyógyszerekért, bevásároltam, piacra jártam, néha Nona közvetlen ikerszomszédjának, Murielnek is segítettem a ház körül. Mivel a környéken én számítottam a legfiatalabbnak, ezért az idősek gyakran rám sózták a teendőiket, én pedig nem nagyon bántam.

Késő délutánonként csak ültem a napozóágyban, bámultam a hátsó kertet és a közös medencében lubickoló nyugdíjasokat, miközben Nona mellettem rádiót hallgatott és olvasgatott. Próbáltam nem észrevenni, hogy Nona milyen szemekkel méricskél. A hajamat nézte, amit három (vagy lehet, hogy öt) napja nem mostam meg, és csak a fejem tetejére csavartam. Nem igazán érdekelt, hogyan festek, mert a lakóparkban aligha akadtam volna velem egyidős beszélgetőtársra.

Nona megérezte, mikor nem vagyok csacsogós hangulatban, de olykor tett egy-két kísérletet, hogy szóra bírjon.

– Nem tetszik, hogy ilyen néma vagy – jegyezte meg, szeme csak félig látszott ki a kezében tartott magazin felett. A rózsaszín selyemturbán a fején rikított a napfényben, alóla kikandikált néhány őszes-lilás tincs.

– Ma Muriel megkért, hogy kötözzem fel a rózsáit. – A beszakadt körömágyamat mutogattam neki bizonyítékul. – Kipurcantam.

– Én csak azt mondom, nem tetszik az, ahogyan