PAMELA DRUCKERMAN

BOHÉM SZÜLŐK
KÉZIKÖNYVE

100 tipp francia módra

Pamela Druckerman kötetei
az Open Books gondozásában

Hívd fel Párizst!

Se hiszti, se nyafogás

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Pamela Druckerman: Bébé Day by Day –
100 Keys to French Parenting,
The Penguin Press, New York, 2013

Copyright © Pamela Druckerman, 2013

Hungarian translation © Kovács Viktória, 2017, 2023

Hungarian edition © Open Books Kiadó, 2023

Fordította Kovács Viktória

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Jolsvai Júlia

Szerkesztő Bakay Dóra

Műszaki vezető Kovács Balázs Sándor

Borítóterv Zatykó Fanny

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-352-2

Simonnak és az igazi egyéniségeknek

BEVEZETŐ

Amikor könyvet írtam arról, amit az alatt az idő alatt tanultam, amikor Franciaországban neveltem a három gyerekemet, nem voltam benne biztos, hogy anyámon kívül más is el fogja olvasni. Tulajdonképpen abban sem voltam biztos, hogy a végére ér (jobban szereti a kitalált történeteket).

Ám meglepő módon sokan mások is olvassák a rokonságomon kívül. Egy időben számos dühös hangvételű cikk jelent meg a könyvvel kapcsolatban. Kinek képzelem magam, hogy leszólom az „amerikai” gyereknevelést – ha egyáltalán létezik ilyen? Biztos van sok kis elkényeztetett francia kölyök is! Csak a gazdag párizsiak háza táján néztem körül? A szocializmust – vagy ami még rosszabb –, a bébitápszert magasztalom?

Az a fajta ember vagyok, aki ha kritikát hall magáról, akkor rögtön azt gondolja: milyen igaz! Berezeltem. De később e-mailek érkeztek a hozzám hasonló, hétköznapi amerikai szülőktől. (Ezen e-mailek közül többet közzétettem a weboldalamon.) Gyorsan jobb kedvre derültem. Nem gondolták, hogy helytelen az állításom, miszerint az amerikaiaknak nevelési problémáik vannak. Hozzám hasonlóan ők is küszködtek ezekkel a problémákkal, és vágytak arra, hogy megismerjenek más lehetőséget is.

Néhány szülő elmondta, hogy a könyv megerősítette őket abban, amit csak titokban – és gyakran bűntudattal – tettek. Mások elmesélték, hogy a könyv módszereit kipróbálták a gyerekeiken, és működött. (Senki sem könnyebbült meg jobban ennek hallatán, mint jómagam.) Sokan még több tippet és részletet szerettek volna hallani, vagy a könyv egy másik, az én személyes háttértörténetem és felfedezéseim nélküli változatát, amelyet mint használati útmutatót adhatnak a nagyszüleik, a partnerük és a bébiszitter kezébe.

Ez az a könyv. A francia gyereknevelés 100 praktikus tippje kísérlet a francia szülőktől és szakemberektől ellesett legokosabb és leglényegesebb elvek összefoglalására. Nem kell Párizsban élned ahhoz, hogy a gyakorlatban alkalmazd ezeket. Még az sem kell hozzá, hogy szeresd a sajtot. (Bár a könyv végén található receptekbe bele kellene olvasnod. Ízelítő abból, hogy mit esznek a francia gyerekek a bölcsődében, és a felnőtteknek is kedvére való.)

Mind a 100 praktikus tippben hiszek. Ezek azonban nem az én találmányaim vagy a saját kinyilatkoztatásaim. Továbbá nem mindenkire igazak. A franciák nem hagynak kétséget afelől, hogy minden gyerek más, és hogy néha meg kell szegned a szabályokat. Miközben az ismérveket olvasod, észre fogod venni, hogy sok önálló tipp csak néhány alapelv mentén született. Jómagam, amerikai lévén, az egyiket igen radikálisnak tartottam: Ha a családi élet teljes mértékben a gyerekek körül forog, az senkinek sem jó, még a gyerekeknek sem.

Szerintem az amerikai szülők mostanra felismerték ezt. Már születtek olyan statisztikák, amelyek azt mutatják, hogy ezzel az intenzív, fáradságos gyereknevelési stílussal párhuzamosan – amely úgy tűnik, hogy a semmiből bukkant fel az elmúlt húsz évben – csökkent a házassággal való elégedettség. A gyerekesek köztudottan boldogtalanabbak, mint a gyerektelenek, és minden egyes további gyermek születésével még boldogtalanabbá válnak. (A texasi dolgozó anyák egyértelműen jobban kedvelik a házimunkát, mint a gyereknevelést.) A középosztálybeli amerikai családok körében végzett, általam megismert kutatások közül a leglehangolóbb arról szólt, hogyan váltak a szülők a tekintély megtestesítőiből a „gyerekek cselédeivé”. A rendelésre főzés és az ide-oda hurcolászás mennyisége alapján én még hozzátenném, hogy „személyi szakácsok” és „sofőrök” is.

A döntő érv az, hogy elkezdtünk kételkedni abban, hogy ez a megterhelő gyereknevelés jó-e a gyerekeknek. Mára sok minden megkérdőjeleződött jó szándékú tetteinkkel kapcsolatban – a babák agyának fejlesztéséről szóló videóktól kezdve a mindenkit felőrlő főiskolai felvételiig. A gyereknevelés ezen módszerén felnőtt első végzős nemzedék tagjait némelyik szakember „teáscsésze-nemzedéknek” hívja, mert annyira érzékenyek. Továbbá arra figyelmeztetnek, hogy a siker általunk elfogadott meghatározása következtében ezek a gyerekek boldogtalanok lesznek.

Nyilván a francia szülők sem tesznek mindent helyesen, és nem mindnyájan teszik ugyanazt. A kulcsfontosságú elvek az ország hagyományos bölcsességeit összegzik. Azt, amit a francia gyereknevelési könyvek, magazinok és szakemberek szerint tenned kell; és amit a legtöbb olyan középosztálybeli szülő tesz (vagy legalábbis amiről azt hiszi, hogy tennie kellene), akiket személyesen ismerek. (Egyik francia barátnőm mondta, hogy azt tervezi, a bátyjának is ad egy példányt, hogy „még franciább” legyen.)

Sok „francia” bölcsesség a józan paraszti ész szavának tűnik. Kaptam olyan olvasói leveleket, amelyek a francia gyereknevelés és Montessori, illetve egy magyar származású hölgy, Gerber Magda tanításai közötti átfedésekről írtak. Mások afelől biztosítottak, hogy mi, amerikaiak ugyanezt csináltuk a reagani gazdaságpolitika, a pszichoterápia felvirágzása és azon tanulmány megjelenése előtt, amely szerint szegény gyerekek nem hallanak elég szót kiskorukban. (Elég csak annyit mondanunk, hogy az amerikai felső középosztály erősen túlkompenzált.)

Némely francia elképzelésnek az ereje és eleganciája teljesen egyedi. A francia szülők erősen hisznek abban, hogy a babák racionálisak, hogy egy kis szigort kell vegyíteni a nagy szabadsággal, és figyelmesen meg kell hallgatni a gyerekeket, de nem kell mindig azt tenni, amit mondanak. Figyelemre méltó az a képességük, hogy a „gyerekételeket” elhagyassák a kicsikkel. Mindenekelőtt pedig a franciák szerint akkor nevelsz a legjobban, ha nyugodt vagy. A legcsodásabb pedig az, hogy Franciaországban az egész nemzet egyszerre próbálja ezeket az elveket követni. Olyan, mint egy országos méretű kontrollcsoport. Gyere el, és nézd meg! Meg fogsz lepődni.

A fő ok, amiért a francia gyereknevelés számunkra fontos, az, hogy egyfajta fordított képe annak, ami Amerikában történik. Hajlamosak vagyunk azt hinni, hogy a gyerekeinknek mielőbb meg kell tanítani a kognitív készségeket, mint például az olvasás. A franciák a korai években a társas készségekre helyezik a hangsúlyt, mint például a beilleszkedés és az együttérzés. Mi azt szeretnénk, ha a gyerekeinket sok inger érné; a franciák szerint a nyugalmi idő ugyanolyan fontos. Mi gyakran tétovázunk, mielőtt frusztrálnánk a gyerekünket; szerintük az a gyerek, aki nem tud megbirkózni a frusztrációval, felnőttkorában nyomorultul fogja érezni magát. Mi a nevelés eredményeire összpontosítunk; szerintük az együtt töltött nagyjából tizennyolc év minősége is sokat számít. Mi hajlamosak vagyunk azt hinni, hogy a sokáig elhúzódó rossz alvás, a rendszeres hisztik, a válogatás az asztalnál és a folytonos szavunkba vágás legtöbbször elkerülhetetlen, ha kisgyermekeink vannak. Ők úgy hiszik, hogy ezek a dolgok lehetetlenek – és itt képzeld el, ahogy francia akcentussal mondom ki azt, hogy impossible!{1}

Újságíró vagyok, nem gyermeknevelési szakember. Ezért engem a francia elvekkel kapcsolatban az adatok győztek meg igazán. Sok minden, amit a francia szülők intuíció, hagyomány vagy a sikeres próbálkozások nagy aránya miatt tesznek, teljesen egybeesik a legfrissebb amerikai kutatások ajánlásaival. A franciák biztosra veszik, hogy meg tudod tanítani a babádat, hogyan aludja át az éjszakát; hogy a türelem tanulható; hogy a túl sok dicséret káros lehet; hogy a baba életritmusára rá kellene hangolódnod; hogy a totyogós kisgyerekeknek nincs szükségük tanulókártyákra; hogy a kóstolgatás megszeretteti a különböző ételeket – ez az, amit a tudomány is tanácsol. (Az egyszerűség kedvéért számos lényeges tanulmányt felsorolok a bibliográfiában.)

Kérlek, tekintsd ezt a könyvet inspirációnak, és ne tananyagnak! Legyél rugalmas! Az egyik francia mondás, amelyet terjedelmi okok miatt nem tudtam belevenni a könyvbe: „Csak a változás legyen állandó abban, amit teszel.” A gyerekek gyorsan változnak. Amikor ez zajlik, ugyanazokat az irányelveket kövesd, de alkalmazd őket másképpen! Remélem, hogy ez a könyv segítségedre lesz ebben. Terjedelmes, részletes szabálygyűjtemény helyett ez a könyv inkább egy szerszámosláda, amely segít a szülőknek saját maguktól rájönni dolgokra. Ahogy a régi mondás tartja: „Ne adj egy embernek édesköménnyel párolt lazacszeletet! (Franciául: Filet de saumon à la vapeur de fenuil!) Csak tanítsd meg halászni!”

Ne tarts a különböző módszerek terjedésétől sem! Az amerikai gyereknevelés változik, mint ahogy mindig is. Ám bármi legyen a következő időszakban, az nem francia (vagy kínai vagy izlandi) lesz, hanem a saját, hazai „főzetünk”. Örömmel járulok hozzá néhány gondolattal, mert legalábbis anyám szerint rájöttem valamire.

1. FEJEZET

CROISSANT A SÜTŐBEN

Minden terhes nő aggódik. Végül is egy emberi lényt hozol világra. Vannak közülünk, akik a vacsorát is alig tudják elkészíteni. Sajnos azonban az aggodalom olimpiai sportág lett Amerikában. Úgy érezzük, mérlegelnünk kell minden egyes falatnál, hogy az a baba érdekeit szolgálja-e. Ez az egész szorongás nem kellemes érzés. Gyakran mégis szükségesnek érezzük. Folyamatosan azt jelezzük vele, hogy nincs semmi, amit ne áldoznánk fel a még meg nem született gyermekünkért.

A franciák nem tartják sokra a terhes nők szorongását. Ehelyett a terhességgel kapcsolatos francia szövegekben rendszeresen olyan szavak bukkannak fel, mint a higgadtság, kiegyensúlyozottság és a zen. A kismamáktól azt várják, hogy azzal jelezzék rátermettségüket, milyen nyugodtak, és hogy legyen egyértelmű: még mindig képesek örömet érezni. Ez a kis hangsúlyeltolódás nagyon nagy különbséget jelent.

1. A terhesség nem egy önálló kutatási projekt

A francia kismamák talán elolvasnak a babákról egy-két könyvet, de nem tartják őket kötelező olvasmánynak, illetve nem érzik úgy, hogy gyereknevelési filozófiát kellene választaniuk. Fontos a különbség egy felkészült ember és aközött, aki a vacsoránál sorolja a kromoszóma-rendellenességeket.

Egy babát megszülni rejtelmesebb és nagyobb jelentőségű, mint bármi más, amit előtte tettél (hacsak nem volt már gyereked vagy macskáid). Ennek nagyszerűségén anélkül is elmélkedhetsz, hogy megpróbálnád minden részletét az irányításod alá vonni, és szerezni egy felkent gurut. A fejedben megszólaló legfontosabb hang a sajátod.

2. A babának jobb, ha nyugodt vagy

Ha nem vagy meggyőződve arról, hogy nyugodtnak kell lenned a saját érdekedben, akkor tedd meg a születendő babád kedvéért! A francia terhességi magazinok szerint a magzat érzékeli az anyja hangulatait. A túl nagy stressztől izgága lesz, viszont megnyugszik, amikor örömhormonok haladnak át a méhlepényen. A szakértők arra buzdítják a terhes nőket, hogy csökkentsék aggodalmaikat, a gondjaikat osszák meg egy orvossal vagy terapeutával, és kényeztessék magukat pedikűrrel, (lehetőleg a gyermek apjával töltött) romantikus estékkel, barátokkal elköltött ebédekkel. A francia mondás szerint a