AMTAK E-KÖNYVEK

Móricz Zsigmond

Jobb mint otthon

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6632-80-7

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500-3000 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. Laptopról vagy megfelelő csatlakozóval telefonról is olvasható.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

Móricz Zsigmond

Jobb mint otthon

Tartalom

Móricz Zsigmond

Jobb mint otthon

ELSŐ RÉSZ

MÁSODIK RÉSZ

HARMADIK RÉSZ

ELSŐ RÉSZ

1

- Megjegyzem, nagyságos asszony, a Markó nem is olyan rossz hely egy férjnek.

Vilma a könnyein át, nevetve bökte ezt ki. Oly hirtelen változik a hangulata, s oly könnyen mond furcsát, hogy Emma nem is tudta komolyan venni, csak mosolygott rajta.

- Na igen - folytatta Vilma -, legalább, ha hazajönnek, megbecsülik a feleségüket... Kérem, ez az én uram, ez már nem tudta mit csináljon... Szegénynek semmi se volt jó... Elkényeztetik őket a vendéglőkben, ott az étlap, tizenöt-húszféle sült, tészta, előétel, minden csoda. Erdélyi fatányéros meg lacipecsenye... Kérem, ne gondolja, hogy én hibás vagyok abban, hogy... differenciák voltak az elszámolásaiban... Á, nem is került arra sor... Persze ilyenkor az egész világ követ dob az asszonyra, hogy ő szédítette el az urát, s rá költötte a pénzt... Énrám ugyan nem költött, hacsak másra nem. Ezt persze sose lehet tudni...

- De hiszen magába szerelmes volt.

- Szerelmes... Féltékeny igen, de szerelmes?... Mit tudom én, mi az a szerelem... Én még nem voltam szerelmes soha életemben. Én nem tudom, mit jelent, amit szerelemnek neveznek... Ez már a második uram, az igaz, mind a kettő úgy tett, mintha meg lett volna őrülve értem, de én csak mosolyogtam rajtuk... Nem mondom, tetszik az ilyen az embernek, kivált, míg fiatal, de aztán kényelmetlen lesz...

Emma úgy hallgatta ezt a bájos kis asszonykát, mintha a madárcsicsergést hallgatta volna. Az is szép és kellemes, de az ember nem ért belőle semmit. Nehéz is elképzelni, hogy mit lármázik egy kis madár annyit. Mindig ugyanazt a hangot. Nem unja meg, sőt úgy tűnik fel, a ligetben sokat hallgatja, hogy folyton újra s újra nagyobb örömmel adja ki... Gyönyörködik a saját hangjában...

Effélék suhantak át a fejében, míg Vilmát hallgatta.

És minél tovább hallgatja, annál jobban gyönyörködik ebben is.

Pedig nagyon nehezen szánta rá magát, hogy átjöjjön hozzá, nehéz dolog egy sikkasztó feleségével barátkozni, akinek az ura a Markóban ül. Azelőtt már csaknem összebarátkoztak, mert mindig igen tetszett neki ez az eleven szemű asszonyka, aki éppen ellentéte volt neki. Ő szőke és hideg és kevésbeszédű, és sokat ad a külsőségekre, pedáns, a hivatalában megközelíthetetlen, valósággal félelmes tekintély, akitől még a főnök is tart. Ez pedig mint a Városliget madarai, csak csattog és csicsereg és kacag és sír.

Hiszen csak az ne volna, hogy az ember könnyen kompromittálja magát, még szívesebb lenne hozzá.

Pláne úgy egymásra is vannak utalva. Ez a lakás, amiben vannak, eredetileg egy ötszobás nagy lakás volt. De a változott viszonyok miatt a háziúr három lakást csinált belőle. Két kétszobásat és egy egyszobást. A kétszobásak el vannak látva fürdőszobával is, az egyszobáshoz nincs fürdő. Ez a Vilma lakása. A harmadik lakásban valami újságíró lakik. A három lakásnak közös folyosója van, ami nem vezet tovább, tehát előkelőbb, mint általában a folyosók szoktak lenni.

A gyerek, a kis Évi, valahogy takarításnál kiszökött - persze szegényke unja a lakást, s egész nap egyedül van a cseléddel, hát szökik, ha lehet. S valami óriási szerencsétlenség történt, felkapaszkodott a lépcsőház vaskorlátjára, s már leesett volna, mikor Vilma véletlenül meglátta s megmentette.

- Évike, leesel - kiáltott Vilma, ahogy levette a gyereket.

Az csodálkozva nézett rá:

- Majd feljövök a hátsó lépcsőn.

Ezt a kedvességet megköszönni jött be ma Vilmához, mingyárt ahogy a délutáni zárás után fél hétkor hazaérkezett, azon melegiben.

Mikor kisírták magukat az elképzelt veszedelem miatt, persze asszonyok közt óhatatlan: a Vilma tragédiájára került a sor.

Vilma elandalgott:

- Ha Kollár hazajön - mondta -, meg vagyok győződve felőle, nagyságos asszony, egész más ember lesz... Tessék elhinni, eddig nem volt egy igazi férj... Magának való... Mindenesetre nem olyan ember, aki egy nővel bánni tud...

Megtörülgette a szemét. Olyan bánat volt csinos kis arcán s olyan reménytelenség.

- Én nagyon sajnálom szegényt, hogy belekeveredett ebbe a dologba... De hát nem is ő az oka... Ő egy olyan hivatalnok volt, akinek, tetszik tudni, mindig volt személyzete, amelyik rendben tartsa az íróasztalát. Idehaza meg én... Nem is mondhatnám, hogy rendetlen; valami más... Úr... Hivatalnok úr... Hányszor mondtam neki, hogy mindig úgy teszi le a holmiját, hogy más rakja el utána... Olyan cédulákkal dolgozik... mert inkasszáns... Tetszik tudni mi az?... Egyesületnek hajtja be a tagdíjakat, meg vállalatoknak a részleteket... Pesten és különösen vidéken... Ehhez roppant fegyelem kellene, de az nincs benne... Pláne egy mérnök... Borzasztó tragédia az, hogy megszűnt a gyár, ahol dolgozott, s ő állás nélkül maradt. Engem éppen akkor ismert meg, mikor elvesztette az állását... Hát, míg a végkielégítésből telt, addig mi nagyon szépen és boldogan éltünk... De elfogyott, na.

Emma semmit sem tudott a szomszédok múltjáról, s most szinte belepirult, annyira hasonlított a helyzet az övéhez. Az ő ura ugyanis miniszteri titkár volt, osztálytanácsosi jelleggel. Mikor azok a nagy parlamenti botrányok voltak a laktanyaépítések körül, ő is bele volt keveredve, s nyugdíjazni akarták. De okosabbnak találta, hogy végkielégítést vesz ki, s valamit kezd vele. Be is csatlakozott egy üzleti vállalkozásba, burgonyát szállítottak a Balkánra.

Kötelezve érezte magát, hogy ha a szomszédasszony ilyen intim vallomást tesz, ő is viszonozza valamivel, s meg is mondta:

- Igen, nagyságos asszony, ez nem egy hivatalnokembernek való. Tudom, én is átmentem rajta.

- De hiszen a nagyságos asszony férje a minisztériumban volt...

- Igen, ott.

- Akkor nagyságos asszonynak jó, nyugdíjat kap. Az állam nem bukott még meg.

- Az állam nem. De mi igen... nekem nincs egyebem, csak amit a hivatalomban keresek.

- De az szép összeg lehet.

- Kétszázharminchét pengő.

- Ez óriási.

Vilma annyira elbámult, hogy azt sem tudta, milyen tisztelettel nézzen Emmára.

- Kétszáz pengő - mondta. - Ha nekem csak egy pengőm volna naponta, összetenném a kezemet, és imádkozva köszönném meg a jóistennek...

- Egy pengő az kevés - mondta Emma hűvös józansággal. - Az még a házbérre sem elég.

- Bizony nem. Hatvan pengőt fizetek.

- Csak?... Igaz, nincs fürdőszoba... Én nyolcvanat. Egész évre kilencszázhatvan, és a házmesterpénz... Viszont a gyerek miatt cselédet kell tartanom, az is felmegy hatvanra, a kosztjával... Ez már havi száznegyven... Marad még kilencvenhét... Ebből kell élni, ruházkodni, villanyost, tüzelőt, gázt fizetni...

- Sparhertet szereltetett fel a nagyságos asszony?

- Igen, mert nem bírtam a gázszámlát. Kérem, felment havonta huszonöt-harminc pengőre. Mondtam a háziúrnak, hogy ez nem megy. Most nem is volt több a gázszámla, csak három pengő, az utolsó hónapban. Ki is jöttek a gázművektől, hogy mi történt, talán elromlott az óra?... Mondtam: Nem kérem, de eresszék le a gázat felére... Mindennek lement az ára, csak éppen a villanynak és a gáznak nem.

A két szép fiatalasszony halálos komolysággal tárgyalta meg a pénzügyi dolgokat.

Vilmának azonban nagy baja volt, s újra csak arra tért át.

- A hivatalnok, tetszik tudni, nagyságos asszony, nem való egyébre, csak arra, hogy hivatalnok legyen... Oly szórakozott... Úgy lenézi az embereket és a dolgokat... Mindig én rendeztem össze neki az elszámolásait. De sokszor még én sem ismertem ki magam a cédulái közt, mert tetszik tudni, egész más az: a hivatalban az aktákat rendben tartani, s egész más, ha utazik egész éjjel és kifárad, s mivel el van keseredve az élet ellen, hát türelmetlen... Szóval maga sem tudta, hol volt egy marék ellenőrzési lapja... Azt Szekszárdon hagyta... Így nem lehet... Rossz iskola az a hivatal...

- É s most miből él, nagyságos asszony? - kockáztatta meg a kérdést Emma.

- A jóisten tudja, nagyságos asszony... A rokonoktól kaptam eddig egy kevés segélyt, de a rokonok nem szeretnek adni... Meg is értem, nekik is elég bajuk van... Már nem is szeretek, nem is tudok feléjük menni... Úgy tudnak sírni... Ott laknak a nagy öt-hatszobás lakásokban, és ha az embert meglátják, minden bajuk eszükbe jut, igazán, megvan minden perzsaszőnyegük, de ha elkezdik a panaszkodást, szeretnék nekik egy kis segélyt adni, s a végén azt mondom, hogy hálaistennek nekem most egy kicsit könnyebben megy... Azt hiszi, megkérdi valamelyik, hogy mért?... A fenét. Örülnek, hogy jobban megy.

Nevetett, de a szemében könnyek voltak.

- Mondjam nekik azt, hogy egy szem burgonya nincs a spájzban?

Megtörülte a szemét.

- Kollárnak mégis jobb. Mindenesetre jobb, mint otthon.

Emma részvéttel nézett rá.

- Jobb, mint otthon...

- Persze hogy jobb.

- Jobb?

- Jobb - mondta meggyőződéssel Vilma.

- Ne legyen ilyen cinikus, nagyságos asszony.

- Ez nem cinizmus, ez az igazság.

- Ugyan kérem. A Markóban?

- Még a gyűjtőben is...

Kicsit nevetett:

- Azt mondják, a Markó még a legjobb... De mondja, mi jövője volt neki itt?... Az idegei már felmondták a szolgálatot, s mindig rajtam töltötte ki a dühét... Mindig csak azon rettegtem, hogy áthallatszik, de szerencsére a nagyságos asszony hálója a túlsó szoba, s így éjjel nem hallhatta, ami itt van... Kérem, neki most jó... Nincs gondja... Most is bent voltam nála... Azt mondja, nem hoztam-e valami ennivalót... Mit vigyek... Tessék mondani... Neki semmi baja, ha nem valami príma étterem is az a markói, de nem hal meg éhen... én viszont akármilyen jót főzök is, ha nincs mit, olyan gyönyörűen éhen halhatok, hogy csoda... A szüleim a Felvidéken vannak, apa nem tudja letenni a nyelvi vizsgát, ezért elbocsátották, s most valami éhbérnyugdíja van... Még nem is ronthatom a lelküket azzal, hogy megírjam, milyen bajban vagyok... Nekik is csak azt írom, hogy ne búsuljanak rajtam... Mit öljem az apámat, hogy azért érettségiztetett le, hogy olyan utolsó életem legyen, mint egy utcai nőnek. Bár még odáig, sajnos, nem süllyedtem...

Megint nevetni kezdett, tele könnyel a szeme.

- Szóval akárhova megyünk, az uramnak jobb, mint itthon. Először is a lelkiismerete nyugodt, mert nem követett el semmit... Semmit az égvilágon, azonkívül, hogy nem tud üzletileg gondolkozni. Ez nem bűn. Az ő szülei, azok magas hivatalnokok voltak, s már meghaltak. A testvérei is mind jó állásban vannak. Egyik Pozsonyban biztosítási igazgató, a másik Bécsben - no annak most rossz, mert az nagyon benne volt ezekben a szocialista dolgokban, sőt azt hiszem, hogy most szegény még ül is... De hát nagyszerűen ment neki, olyan lakása volt, mint egy főhercegnek... Palotában természetesen... Itt is van egy testvére, állami hivatalnok, méltóságos úr, de ez nagyon komisz ember, mikor elmentem hozzá, azt mondta, hogy ő annak idején megmondta, hogy szegény ember ne vegyen el szegény lányt... Ő nem vállalja a felelősséget... Adhatnék tíz pengőt, azt mondja, többet nem tudok nélkülözni... "De hát ezzel úgyse tud semmit se csinálni..." Hát inkább nem adta... Ilyenek... Igaz, tetszik tudni, hogy egy új büfé nyílik meg a Hernád utcában, és az lesz a neve, hogy "Jobb mint otthon"?

- Van már egy olyan valahol a Rákóczi úton.

- Ó, már az régen megbukott. Ennek a büfének nagy jövőt jósolok, mert itt aztán igazán úgy van, hogy ha az ember csak kilép a házból, már jobb, mint otthon.

Csicseregve nevetett fel.

- Nekem ugyan mindegy, mert én úgyse tudok elmenni... Bár az a legjobb hely, az automata büfé, mert ott az ember tíz fillérért már megebédelhet, csak legyen tíz fillér. Most ugyan jobb lesz a helyzetem, mert kiadok egy szobát.

- Melyiket? - kérdezte ijedten Emma, s körülnézett az egyszobás lakásban.

- Ezt.

- Ezt? S nagyságos asszony hol fog lakni?

- A cselédszobában.

Ezzel felpattant, és kacagva vezette Emmát az előszobába, ahonnan egy parányi szobácska nyílt. Ennek az ablaka a folyosóra nézett, s meglepően csinos volt a berendezése. Látszott, hogy Vilma minden féltettebb holmiját ide hordta be.

- Hisz ez nagyszerű - mondta Emma -, olyan, mint egy hajókajüt. Egész életemben arra vágytam, hogy egy olyan kis dunai hajón éljek egy parányi lélegzetzugban.

- Még elérhetjük, nagyságos asszony - nevetett fel Vilma.

Emma ijedten pillantott rá.

- Hogy érti, nagyságos asszony?

- Úgy, hogy még lélegzetünk se lesz... No, én magamról beszélek, nem a nagyságos asszonyról. Tessék belépni, kérem, tessék helyet foglalni, ne vigye el az álmomat. Nekem itt igen nagy szükségem lesz arra, hogy aludni tudjak, mert odabent a teremben bizony már régen nem tudok aludni... Jól alszik, nagyságos asszony?

- Igen... hál' istennek - mondta tűnődve Emma, aki már szeretett volna elmenni, s maga sem tudta, mért marad, s csak marad. Sorstársának érezte Vilmát. Milyen nehéz egy nőnek megélni a maga lábán.

- Tudja, nagyságos asszony, mikor fogok legelőbb aludni?... Ha kiadom a szobát...

Ábrándosan nézett Emmára, szinte epedve pillantott rá.

- Ha kapnék egy intelligens finom úrinőt, teljes ellátásra... Tudja, mindig vannak vidékiek, akik valami tanfolyamra jönnek fel. Vagy magános tisztviselőnők, akik nem tartanak háztartást... Sok nő van Pesten, aki boldog volna, ha beköltözhetne ebbe a szobába... Nézze, ez az apróhirdetésem - s megmutatta a lapot, ahol alá is volt húzgálva ceruzával: "Meleg otthont talál egy vagy két magános úrinő."

Körüljártatta szép meleg barna szemeit a szobán, a hirdetésen és Emmán. A szemei olyanok voltak, mint azoké a szép mozicsillagoké, hosszú pillásak és álmodozók. De csak ha hallgatott. Abban a pillanatban, ahogy megszólalt, csintalan lány lett belőle. Kettős lélek van benne, gondolta Emma.

- Mennyit fizet a lakásért nagyságos asszony?

- Jaj sokat, hatvan pengőt.

- Persze, nincs fürdőszoba - szólt Emma, s bólogatott. - Én nyolcvanat fizetek.

- De hisz az olcsó. Húsz pengőért van még egy szobája és fürdőszobája, nagyságos asszony. Maga ötven pengőt kérhetne egy kiadó szobáért.

- Hol van olyan tisztességes nő, aki ötven pengőt fizet?

Vilma felnevetett:

- Látja, ettől félek éppen. Természetesen csak korrekt úrinőt veszek fel, de a korrekt úrinők nem akarnak ellátást, mert ők maguk is tudnak főzni, s akkor az keserves, közös konyhán lenni valakivel... Hogy nekem itten főzzön, mosson, ruhát szárítson, és a spájzomat is elfelezzem vele... S belenézzen mindenbe... Juj.

Fázósan húzta össze magát, és ki sem merte mondani, hogy inkább egy vagy két úrnak adná ki. Az urakkal nincsenek ilyen bajok, mert az urak ha már nem étkeznek háznál, vendéglőbe mennek és nem zavarnak... De hogy mondja meg ezt a szomszédasszonynak. Özvegyasszony skrupulózusabb...

- A háziúr mindenesetre jól járt. Volt neki egy ötszobás lakása, két évig üresen állott, és ezerhatszáz pengőért sem tudta kiadni, s most a három lakásért kap nyolcvan, meg nyolcvan, meg kétszázhúsz pengőt havonként. Ez kétezer-hatszáznegyven pengő egy évben.

- Drága hatvan pengő ezért a lakásért - mélázott Vilma -, és még fürdőszoba sincs... Igaz, közel a Széchenyi fürdő... Az ember mégse fürdik el húsz pengőt havonta...

- De még így is aránytalan... Egy szobáért hatvan pengő, az nagyon sok.

- Mindig az egyszobásak a drágák. Azt hamar elkapkodják. Még az a húsz pengő is valami. Lehetne kapni már negyvenért egyszobásat, de azt nem lehet kiadni, ahhoz cselédszoba sincs. Prolilakás, legfeljebb egy varrólányt lehetne bevenni a lakásba. Ágyrajárónak.

S csiklandósan kacagott.

- Vagy egy özvegyet, akinek semmi jövedelme nincs.

Az özvegy szótól megijedt, s odanézett Emmára, nem vette-e sértésnek.

- S maga mennyit akar kérni, nagyságos asszony? - kérdezte hirtelen Emma.

- Teljes ellátással?

- Igen.

- Ha egy személy jelentkezik, teljes ellátásra, akkor a szobával együtt százat. Ha két személy, akkor százötvenet... Százhatvanat.

Kicsit megzavarodott, s most megint jöttek a pontos számítgatások.

- Sok?... Nekem van egy ismerősöm, aki negyvenet fizet a szobáért, ennél sokkal rosszabb szobáért... Nyolcvan fillért fizet az ebédért, huszonnégyet a reggeliért. Mosásért külön... Én adok reggelit, ebédet, vacsorát, mosást, takarítást napi két pengőért. Most, ha a szobát negyvenbe számítom...

Emma józan fejjel figyelt, és mindenre reflektált, és belementek egy komoly megbeszélésbe, tételenként, mibe kerül a tej, a kávé, a gáz. Mit kell ebédre adni, mi a hús, a zsír, a zöldség, a főzelék ára... Minden fillért meglatolgattak, még a mosóporról sem feledkeztek meg. A végén kiderült, hogy ha mindent összeszámít, akkor a szoba egészen ingyenbe esik... És mégis leszorították a végösszeget kilencvennégy pengőre.

- Kilencvenért is odaadnám, nagyságos asszony - mondta végül Vilma -, csak pénzt lássak. De már egy hete hirdetek, s még egyáltalán senki sem jelentkezett, és többször nem tudom feladni a hirdetést, mert nincs tovább pénzem.

Emma ijedten nézett rá. Akkor mért ilyen jókedvű. Ha semmi pénze sincs, mitől ilyen vidám. Végigborzongott. A szolid alapokon élő ember rettegése tört ki benne. Ő nem tudna aludni és enni, és lefogyna és meghalna a rémülettől, ha hasonló helyzetbe kerülne.

A bizakodásból tényleg a csüggedésbe csaptak át. Ha nincs pénz még az apróhirdetésre sem, az változtat a helyzeten. Némi hallgatás után újra nekiláttak a számításnak, és lementek nyolcvanhat pengőig. Ez az az összeg, amiből el lehetne látni egy lakót, hogy mellette maga Vilma is megélhessen. De mi lesz, ha valaki csak lakást keres, és ellátást nem...

- Kénytelen vagyok úgy is kiadni, legfeljebb a lakbért nem fizetem ki a háziúrnak... Istenem, ma alig fizeti valaki a lakbért. És én eddig mindig pontosan megfizettem... Majd csak valami rokontól kapok segélyt. Nem igaz?... Első, hogy az ember élni tudjon... Már én szoktatom magamat ehhez a kis szobához.

- Ez nagyon kedves kis szoba.

- Még idejön egy sezlon az első szobából. Addig nem akarom becipelni, míg ki nincs adva, mert ha azt ide beteszem, akkor itt aztán többet meg sem lehet mozdulni.

Ebben a percben éles csengetés hasított bele a csöndbe.

Emma gyorsan felállott, hogy elmegy.

Vilma kinézett az előszobán át a folyosói ajtóra:

- Az istenért, nagyságos asszony, ne menjen el... Egy fiatalember áll odakinn... Hátha lakást keres...

Csaknem elszédült.

- Ne tessék itt hagyni. Már sötétedik. Úgy félek.

Emma állva maradt, s kötelességének érezte, hogy csakugyan maradjon, de az igazat megvallva, kíváncsi is volt, ki lehet az? Ahhoz képest, hogy fiatalember, eléggé komoly s dörmögő hangja van - gondolta magában.

- A kiadó szobát szeretném megnézni... Bocsánat, hogy ily későn jövök, de a hivatalom miatt nincs időm napközben.

- Kérem parancsoljon - mondta megzavarodott hangon Vilma, s belépett érte a kis szobába. - Jöjjön nagyságos asszony velem.

Emma a háttérben követte őket. Vilma szíveskedve mondta:

- Tessék, tessék kérem.

A fiatalember megállott a szoba közepén:

- Melyik szoba volna?

- Ez kérem, ez... De megjegyzem, az egyik sezlon kimegy a szobából.

A fiatalember nem szólott.

A félhomályban Emma megnézte a fiatalembert. Rém komolynak látszott. Borotvált arc, olyan jelentéktelen arc. Igazi hivatalnok típus. Nagyon el lehet foglalva, ha este fél nyolcig nem tud mozdulni. Talán valami kereskedelmi vállalatnál van, üzletben, ahol hétkor zárnak.

Úgy állott ott, mint valami végrehajtó, s ez rokonszenvessé tette. Hóna alatt irattáska volt, hosszában összehajtva, s szigorúan nézte a szobát. Minden tárgyat erősen megnézett.

- Tiszta? - mutatott rá a bútorokra.

- Óh, hogyne - mondta Vilma -, mint az arany - s az ágy sárgaréz karjára tette a kezét, és gyöngéden simította meg.

A fiatalember ránézett az ágyra, akkor Vilmára, aztán újra az ágyra, s újra Vilmára.

Nem volt ebben semmi, de valahogy mind a két nőnek megzavarodott a vére. Megijedtek ettől a nézéstől, pedig a férfi rendíthetetlen komoly volt, s mégis úgy tűnt fel, mintha Vilmát belemérte volna az ágyba.

- Villany?

- Óh, igen - mondta Vilma, és sietve felgyújtotta a villanyt, mintha evvel megmentette volna magát.

A plafon közepén három villanykörte gyulladt fel, és óriási világosság robbant ki, s ez úgy megnyugtatta a hölgyeket, hogy akaratlan felnevettek, mintha megmenekültek volna valami veszélyből.

A fiatalemberen nem látszott, hogy észrevette volna ezt a nevetést. Nem látszott nevetős embernek.

A szoba igen csinos lett. Sok volt benne a kézimunka.

Jobbról állott az ágy, ennek végében az ablakig egy sezlon. Balról volt egy ruhásszekrény, s azon túl egy étazsér, tele apró porcelánokkal, s újra egy sezlon.

A fiatalember az állványkára mutatott:

- Lehet ezt kiüríteni?... a könyveim számára?

A hangja udvarias volt, de parancsoló. Olyan, mint mikor a főnök udvarias formában rendel el valamit. Emma arra gondolt, hogy Rettegi úr, az ő üzletvezetője ugyanezen a hangon szokta kiadni a parancsait. Talán ez is valami osztályvezető?

- Igen kérem, azt lehet - mondta Vilma fülig pirulva, hogy máris mennyire siet engedelmeskedni. Nagyon bántotta is ez az elpirulás, és hogy zavarát palástolja, lehajlott, s azt mondta:

- Parancsoljon helyet, kérem.

A fiatalember nem sietett a leüléssel. Kisvártatva:

- Melyik sezlon az, amelyik kimegy?

- Ez kérem, bal oldalt, a kisebb.

A fiatalember a két hölgyre pillantott, és megvárta, míg azok leülnek, akkor ő is leült. Jól nevelt fiatalember. Társaságbeli. A két nő örült, és jól érezte magát.

- Honnan tetszett értesülni a kiadó szobáról? A lapból?

A fiatalúr ránézett Vilmára, és kissé tovább nézte, mint szükséges volt, mire Vilma újra pirulni kezdett, amitől nagyon megzavarodott.

- Nem kérem, a kapu alatt láttam a cédulát. Első emelet hét.

Vilmának eszébe jutott, hogy a kapu alatt nem volt kiírva, hogy nőknek kiadó. Most már értette a dolgot. Az volna a furcsa, ha az apróhirdetésre jött volna, ahol hangsúlyozva volt, hogy egy vagy két nőnek... Emmára nézett, s azt mondta:

- A kapun csak az volt kiírva, hogy kiadó szoba...

Emma elfogadta a mentegetőzést.

- Ugyanis - mondta a fiatalember - a másik sezlonnak itt kell maradnia... A szobát nem egyedül veszem ki... Van egy barátom, aki sokat utazik vidéken, havonta csak néhány napot tölt rendszerint Budapesten, s olyankor nálam hál...

Ez a szó, hogy "nálam hál", különös hangzású volt... Nem azt mondta, hogy nála száll, nála lakik, hanem azt, hogy nála hál... Ennek a szónak valami izgalmas hatása volt. Egyáltalán mióta ez a fiatal férfi bent volt a lakásban, a két asszony fel volt zavarva. Férfi volt a házban, és ez oly nyugtalanító... Hogy itt férfiak fognak hálni...

- Mindenesetre érdekem, hogy jó helye legyen, mert a bérhez ő is hozzájárul... - mondta rendíthetetlen komolysággal a fiatalember, és sietve hozzátette: - A szoba bérét azonban csak egy személy után fizetem... Mi a szoba ára?

A hangja olyan volt, mintha egy fiatal medve duruzsolna a nőstényének. Vilma oly zavarban volt, hogy nem is tudott tájékozódni, hogy ilyen körülmények közt mit feleljen.

Mégis észretért.

- Teljes ellátással?

- Hogyan?... Arról is lehet szó?...

Vilma fellélegzett. A "hogyan" után azt hitte, ez ellen éppen tiltakozni akar.

- Igen, kérem. A szoba ára teljes ellátással száz pengő.

A fiatalember hallgatott. Ránézett Vilmára, akkor azt mondta:

- Ez vicc?

Ezzel körülpillantott a szobán, újra Vilmára, újra a szobára s újra Vilmára. Ahogy az elébb az ággyal, most összemérte a száz pengőt a szobával és a háziasszonnyal?

- Miért vicc? - mondta. Vilma kapkodva. - Kilencven, de annál egy fillérrel sem olcsóbb.

A nagy erélytől ismét oly piros lett, mint a rózsa.

- Az attól függ - mondta a fiatalember, s az asztalra nézett, aztán Vilmára, akkor ismét az asztalra s újra Vilmára.

Hogyan? ez úgy képzeli talán, hogy együtt fognak étkezni?

Vilma okos akart maradni:

- Ha a barátja itt akar étkezni, mikor Budapesten van, akkor reggeliért s uzsonnáért huszonnégy fillért, ebédért nyolcvan fillért fizet.

A fiatalember:

- A barátom rendszerint nem étkezik háznál, csak éppen itt hál.

Erre újra, most már kicsit mulatságosan hatott a szó.

- Én magam azért tendálok erre a tájra, mert közel a liget. Szeretek hajnalban a ligetbe kisétálni, és ivókúrát tartok.

Evvel felállott:

- Bábori Borcza Dezső vagyok. Építész.

Kezet nyújtott. Először Emmának, amin az meg volt lepetve. Akkor Vilmának, aki felkiáltott:

- Építész?... Az én férjem is mérnök.

- Férje? - ütődött meg Bábori Borcza.

- Nincs itthon... és még sokáig nem lesz... körülbelül egy évig... Elutazott... hosszabb időre - dadogta Vilma -, Egyiptomba. Biztos állásba.

Ezt elfelejtette Emmának előre megmondani, hogy valaki azt a tanácsot adta neki, hogyha idegenek a férje után érdeklődnek, ezt kell mondania, mert az utóbbi időben sokan elutaztak Egyiptomba, mérnökök.

Bábori Borcza nem csodálkozott. Biztos szempillantással vette tudomásul, és lezárta a kérdést. Ellenben a szemeit Emmára függesztette, mintha kérdezte volna, hogy ez ki?

Emma hideg volt, mint egy szőke jégcsap, Vilma heves és zavart. Bemutatta Emmát:

- A nagyságos asszony... az én kedves szomszédasszonyom...

- Vidáman élhetnek itt a hölgyek - mondta Bábori Borcza, és felállott, mint aki az üzletet elintézte.

- Maradjon még, ha nem siet - mondta Vilma. - Hogy érti azt, hogy vidáman?

- Éppen ma hallom, hogy a Csikágóban új büfét nyitnak.

Vilma nevetett:

- A "Jobb mint otthont"?... Én nem szoktam ilyen helyekre járni.

A fiatalember meghajlott, mint aki örömmel veszi ezt tudomásul, s azt mondta:

- Szabad ennek a sezlonnak a helyére könyvállványokat hozatni? A könyveimnek kicsiny ez az etazsér.

Mélyen a szemébe nézett Vilmának, mintha az engedélyt igen nagy kéréssel óhajtaná kieszközölni.

- Óh, kérem.

- Kávéházba sem járnak?... A Liget-kávéház jó családi helynek látszik. Ott uzsonnáztam.

- Nem, kérem, egyáltalán sehova.

Bábori Borcza hallgatott:

- Most a Margitszigeten építek egy halászcsárdát. Oly sürgős, hogy éjjel is dolgozni kell rajta.

Erre a hölgyek nem válaszoltak.

- Ma Budapesten egyáltalán nincs építkezés. Ami van, az is a szórakozást szolgálja... Ez az Aréna út nagyon érdekes. Egyik mulató a másik mellett... De nem lehetnek valami nagy üzletek, amennyire látom... Szennyesek és sötétek... Szezonüzemek... Nyári rablótanyák... De elmentem az új bár előtt, s meg vagyok lepve... Fess... Egész világvárosi... A dolog a világításnál kezdődik. Ahol olyan óriási fényt fejtenek ki, annyi lámpa, neoncső... ott bátran megjelenhetnek az emberek... A szoba azonnal elfoglalható?... Már úgy értem, hogy holnap reggel felküldhetem a bőröndjeimet?...

Vilma úgy fellélegzett, majd elszédült. Hisz ez el van akkor intézve... Remélhetőleg azonnal kifizeti a kilencven pengőt... A legjobbkor, mert valóban egy fillérje sincs... Tehát itt a megváltás...

- Hogyne kérem, hogyne. Parancsoljon.

Bábori Borcza a zsebébe nyúlt, a nadrágzsebébe, és kivett egy gyűrött húszpengőst.

- Ezzel a húsz pengővel lefoglalom a szobát - mondta, s a pénzt a Vilma kezébe adta.

Emmának az volt az érzése, hogy a pénz piszkos. Szennyes. Borzadt volna tőle, hogy neki azt a kezébe kelljen venni. Vilma azonban letakarhatatlan boldogságban úszott, egész lénye ragyogott a megnyugvástól. A szemével s a tenyerével, minden érzékével falta a pénzt.

Bábori Borcza:

- Nem bánom, kilencven pengő... ahogy a nagyságos asszony mondta... de ebben benne van a kismosás is...

Vilma meghajlott.

- És lesz szíves gondoskodni a mosodáról... Egyáltalán a rendben tartás... arra sokat adok, nagy súlyt helyezek... Nem vagyok éppen sóher... velem lehet beszélni, ha a nagyságos asszony is tüchtig.

Nevetett, fakó, merev arcával, amin a nevetés, úgy látszik, nincs otthon. Mintha a furcsa szavakat akarta volna enyhíteni.

- Azt azonban nagyon kérem, hogy jöjjenek ki ma este kilenc órakor egy percre a megnyitáshoz... Úgyis oly kevés szórakozást nyújt ez a vidék... Ahol úriasszonyok is megjelenhetnek... Nézzük meg ennek a büfének a megnyitását... Mulatságos lesz...

Emmára nézett, mintha már látta volna, hogy ez a nehezebb dolog.

- Jöjjenek le egy kicsit sétálni. Az idő gyönyörű... Megvallom, nem tanácsolnám, hogy úrinők egyedül, ebben a környékben... A Csikágó kissé vad... No de férfitársaságban... A barátom véletlenül Budapesten van ma, s őt is bemutatom legalább...

Vállait és karjait megfeszítette, s látni lehetett, hogy nagyon erős ember.

Olyan kezei s mellkasa volt, mint egy bokszolónak.

Vilma zavarban volt. Biztosra vette, hogy Emma nem fog akarni, s egyedül nem mert volna vállalkozni a kimenetelre, de nemet mondani sem volt tanácsos az új lakónak, aki ilyen finom és erős ember... Kollár is roppant erős. Neki imponálnak a nagy erejű emberek. És Kollár is ilyen rideg és komoly ember, akinek nem lehet ellentmondani, ha valamit akar. Még van is valami hasonlóság a kettő közt. Nem külsőleg, mert Kollár magas és elegáns, ez pedig alacsony és kemény. És Kollárnak igen szép fogai vannak, ennek pedig minden foga más alakú. Ez a legfőbb hibája. Talán azért is nem szeret nevetni, hogy a rossz fogait ne mutassa meg.

Epekedve, reménykedve nézett Emmára, de nem mert helyette ígéretet tenni.

- Barátom ügyvéd... Aranyos ember... Nem olyan, mint én vagyok... Majd meglátják, hogy jól fognak mulatni... Nem mondhatnám, hogy Ferinek valami ragya dolga van. Most az építészek és az ügyvédek vannak legjobban levágva... De sok nagy ügye van, és sok gazdag ember sáros nála.

Emma elmosolyodott:

- Sáros?

- Igen... jassz nyelven... Adósok neki... De azért a kedélyét nem veszítette el.

Ezzel meghajtotta magát, összeütötte a bokáját, s hivatalos, ellentmondást nem tűrő hangon:

- Szóval kilenckor rendelkezésére állunk a hölgyeknek.

Meghajlott, s előrement kifelé. Még nem volt otthon. Ő ment előre az előszobába.

Ott sötét volt, csak a nyitva hagyott ajtón át ömlött ki fény. Vilma előre sietett, hogy a folyosói ajtó mellett levő kapcsolót megfordítsa. Amint elsietett a férfi mellett, a válla annak a karjához ütődött, amitől szokása szerint újra elpirult.

- Van néhány jó képem - mondta Bábori Borcza az előszobalámpa alatt, míg a kesztyűjét felhúzta. - Majd fel fogom aggatni, szíves engedélyével.

Vilma tudta, hogy az előszobában nagyon rossz színnyomatok vannak. Pirosan adott engedélyt. Már látszott, hogy nincs, amire engedélyt ne adna.

- Ó, kérem.

- Ez a fürdőszoba? - mutatott a fiatalember a spájz ajtajára.

- Nem kérem - kiáltott ijedten Vilma. - Fürdőszoba nincs.

- Vagy úgy.

- A háziúr azt mondta, hogy közel van a Széchenyi fürdő.

Bábori Borcza flegmatikusan:

- Neki legyen mondva... Tudnék neki ott egy jó kabint ajánlani, ahol felvághatja az ereit.

2

Emma oly megzavarodva s ahogy Vilma érezte, hűvösen távozott, hogy nem is merte kikísérni. Utána az ajtót azonnal becsukta. Sietett is, öltözni akart az esti kirándulásra.

Emma úgy indult, hogy futva teszi meg a két lépést, ami az ő ajtajáig van, de le kellett néznie az udvarra, ahol valami nagy csődület és hejehujás lárma volt a hirtelen pesti alkonyatban.

Óriási kacagás és rendetlen dalolás: Janika dalol, a szeneslegény, aki néha felfordítja az egész házat.

Valami kurta szájharmonikával van tele a pofája, és hol ezen zenél, hol tele torokkal bőg, de roppant kedvesen. Egész egyveleget csinál a divatos slágerekből, mert ma már nem divat a szöveghez makacsul ragaszkodni, mint a régi népdalok idején. Most minden kerület a saját becses arculatára dolgozza át azonnal a kirepülő nótát:

Hallod-e Rozika te,
Gyere a moziba be
tudok egy olyan mozit,
hogy valami rágó...

Itt van az István úton a mozi,
nem baj a, ugye Rozi,
mer ez a legjobb mozi,
tudja az egész Csikágó...

Hallod-e te büdös nyüfke,
Ma nyílik meg az új büfke,
gyere velem fizetek egy pofa sert.

Ujjé a ligetbe nagyszerű,
ujjé a ligetbe jó,
ne maradj hát itthon, mert
be kell vágni azt a pofa sert.

Minden sor után hallatlan ujjongás, röhögés. Még a kövér házmesterné is elfeledkezett a tekintélyről.

Emma is elfeledkezett egy percre magáról, ahogy a pesti népünnepélyt nézte odalent az udvaron. Most a szájharmonikával dolgozott a fiú, aztán újra elkezdett sikítani:

És szól a gépzongora,
és a gríz rapszódia
és csókolózik minden emberfia:
ne maradj hát itthon mert
be kell vágni azt a pofa sert.

Mintha csiklandozták volna az embereket, a sovány suszter is kiült a műhely elé. Ez még most is ülni akar, nem elég, hogy egész nap ül.

- Kezit csókolom, nagyságos asszony - szólalt meg Emma mögött egy kellemes kis női hang. - Bocsánatot kérek, nagyon szeretnék nagyságos asszonynak valamit mondani.

Emma végignézte a kis kövérkés kellemes nőt, s azt mondta:

- Legyen szerencsém.

Evvel be akart csengetni, de abban a percben nyílt az ajtó, és kiugrott rajta a lány s vele Évike. Ezek csak most hallották meg, hogy valami van az udvaron.

Először arra gondolt, hogy bekergeti őket, de aztán nem akarta megfosztani szegényeket a kis szórakozástól, az ingyen kabarétól, talán csak nem mondanak valami illetlent odalent...

- Csak vigyázz a gyerekre... Tessék nagysád.

Bementek. A vendég, aki a harmadik emeleten lakott, nem mert leülni, úgy állva kezdte elmondani a dolgát: ismerte, gépírónő valami irodában.

- Jaj, nagyságos asszony, olyan bánatom van, nem tudom mit tegyek, nagyon kérem, méltóztassék valami tanácsot adni, rettenetes, ami velem van...

- Üljön le, kérem, üljön csak le.

- Jaj, nagyságos asszony, nem merek én leülni egy úriasszony jelenlétében, az már nekem régen fiatal... engem a sors úgy összetört, nagyságos asszony... Más a büfényitásnak örül, én erről nem is tudok... Azt se tudom, élek-e még.

- Üljön csak le, fiam.

Erre aztán mégis leült, és hirtelen elborította a szemét a könny.

- Állásban van? - kérdezte Emma.

- Én nem tudom, hogy még vagyok-e, vagy nem... Tessék képzelni egy kis irodában vagyok, egy özvegyasszonynál, aki nem ért a dologhoz, egy olyan zsúrozó asszony, bridzselni jár, hozzá is járnak, most már kezd bridzsszalonná kialakulni, de az irodát is fenn akarja tartani... hát kérem, az ura most halt meg pár hónapja, és erőszakolja a dolgot... de azzal kezdte, hogy felvett gyors- és gépírónőnek... ha az vagyok, ugyebár, akkor tisztviselő vagyok, és kitette a gépet a cselédszobába... sértő, nem igaz, hogy mint tisztviselő a cselédszobában legyek elhelyezve... de hiába mondtam, hogy én nem erre szerződtem... Ez semmi kérem, legutóbb kiadta a rendeletet, hogy az uzsonnánál nekem kell felszolgálni... Hogy jövök én ahhoz, mint magántisztviselő, hogy a cseléd munkáját végezzem... igaz, cselédet nem tart... Azt mondta: "Ha nem vállalja, akkor, fiam, fel is út, le is út..."

A nő megtörülgette a szemeit, kifúvogatta az orrát.

- Ez egy magántisztviselő sorsa... Mit csináljak, elvállaltam... De ma délután, azért is jövők ilyen hamar haza, rettenetes szerencsétlenség történt... A japán csészékben kellett feketekávét felszolgálni... Én sohase mondtam, hogy a felszolgálásban ügyes vagyok, és kérem azt mindenki tudja, hogy japán csészében nem feketekávét kell feladni, hanem teát... és egy csészét a nagy zavarban eltörtem... Kijött utánam a konyhába, és megfogta a hajamat... mint egy cselédnek... majdnem megvert. S azt mondtam neki: Kérem, nagyságos asszony, én most azonnal kilépek. Azt mondja, majd két hét múlva igen... De hogy én ragaszkodtam a távozáshoz, elkezdett lármázni, hogy hogy képzelem én azt? Hol vesz ő most hirtelen másikat; nem és nem enged el, ha elmegyek, nem fizeti ki a felmondási időt, de ha maradok, vegyem tudomásul, hogy a csésze árát mindenesetre levonja.

Emma komolyan hallgatta. Fel volt háborodva, hogy egy kolléganővel ilyen sérelem történik. De a nő ellen is kifogása volt: hogy alázhatja meg magát egy nő ennyire.

A nő zokogva, mintha halottat siratna, mondta:

- Negyven pengő fizetésért. Összesen negyven pengő fizetésem van.

Emma olyan ember volt, aki határozottan tudott fellépni, ha biztos síneken folyt az élet. Az irodában nagyon is nyugodt, megbízható, sőt félelmesen öntudatos volt, különösen, míg a szabályoknak megfelelő dolgokról volt szó. De ha az életben ilyen meglepő új és át nem tekinthető helyzet elé került, akkor annál bizonytalanabbnak érezte magát.

Most nem tudta, hova tegye ezt a nőt a negyvenpengős fizetésével, cseléddé degradált tisztviselői rangjával és a házbeli lakói ismeretségével. Mivel egy házban laktak, valamelyes kötelezettséget érzett vele szemben. Holnap újra találkoznak... nem háríthatja el tehát magától...

- És most mit fog csinálni? - kérdezte.

- Mit csináljak, nagyságos asszony? ha eltűröm ezt is, akkor a porba tipornak, ha elmegyek, a fizetésem és az állásom vesztem.

- Negyven pengőből úgyse lehet megélni.

- Persze hogy nem lehet... Az uramtól kapok harminc pengőt havonta. Ez éppen a házbérre elég. Huszonnyolcat fizetek egy hónapra.

- Huszonnyolcat? - kiáltott fel Emma, mert öntudatlan irigyelte, hogy ennyivel ki tud jönni. Ha ő ezt tehetné, hamarosan vagyont gyűjtene...

- No, de mit kapok érte? Egy szoba-konyha. Nincs hozzá se spájz, se semmi. Közös mellékhelyiségbe kell járni. Van egy kis konyha, mögötte a kis szoba, ennyi az egész. Ilyen az életem is. Gyalog járok be mindennap az Akadémia utcába. Minden reggel ötkor kelek, néha már négykor, hogy a mosást el tudjam végezni, mielőtt elmegyek. És az a baj, hogy a kislányomat nem tudom elhelyezni... Már olyan régen szerettem volna könyörögni a nagyságos asszonynak, hogy protezsálja be a Flórához. Imádja a virágokat, és tizennégy éves, tovább iskolába járatni nem tudom. Négy polgárija van, és kénytelen vagyok itthon tartani, s egész nap egyedül lóg, azt se tudom, mit csinál egész nap... Most mit csináljak nagysága, egy fillérem sincs... Az is, hogy eltört egy csésze, az idegességtől volt, mert folyton azon törtem a fejem egész nap, hogy kérek néhány pengőt előlegbe... rettenetes az, ahogy én élek... Most ha elvesztem az állást, mindennek vége... Mit csináljak, mit csináljak?

- Nézze kérem - mondta Emma, aki hirtelen nem bírta a nyomornak ezt a rémületét -, én holnap beszélek az ügyészünkkel, és megkérdem, mit lehet tenni... A kislányról is beszélek, esetleg fel lehet venni, de ez nem biztos - tette hozzá gyorsan, mert megijedt a felelősségtől.

A nő lehajtotta a fejét, és hálásan zokogott.

Emma már csak arra gondolt, hogy tud tőle minél hamarább menekülni. A budapesti élet úgy tele van ma bajjal, mint a szivacs a tengerben vízzel. Spriccel belőle a fekete lé. S nem tud elég kegyetlen lenni, nem tudja csak úgy elküldeni, mert arra gondol, hogy ha valami szörnyű dolog jönne közbe, neki is ez volna a sorsa. Ő is csak magántisztviselő. Ha, isten ments, felmondanának...

- Legyen nyugodt, kérem szépen, amit csak tehetek, én már reggel beszélek mindenkivel...

- Bauer - mondta a nő. - Bauer vagyok. Bauer Oszkárné. A kislányom Bauer Klári.

Mikor végre elment, Emma kikísérte az ajtóig, s egész fáradt volt. Boldog lett, ahogy az Évike hangját meghallotta. A gyerek édesen dalolta, hogy:

Ne maradj hát itthon mert
be kell vágni azt a pofa sert.

Előbb gyönyörködött a gyermek tiszta hallásában és kis csilingelő hangjában, s rögtön arra gondolt, hogy már el kell vele kezdeni a zongoratanítást... csak azután ijedt meg a "pofa" szótól.

- Kíváncsi vagyok - gondolta magában -, hogy ez a Bauerné elmegy-e a büfé megnyitására?

Akkor kézen fogta a kicsit, és behúzta az ajtón.

- Ne hallgasd ezeket a gorombákat - mondta finom úri érzéssel. Az ember úgy védi a gyermekeit a pesti levegőtől.

Ezalatt Vilma fel is öltözött. A legszebb zöld selyemruháját vette fel. Sajnos a kalapja tavalyi. Kollár a legrosszabb időben "utazott el Egyiptomba", és még nem tudott új nyári kalapot venni. Soká nézte a kis, kosárforma kalapot, míg a fejére tette. Most megint a széles peremű kalapok a divatosak.

Vajon eljön-e Emma?

Oly ideges volt, nem tudott mit csinálni. Már fél kilenc, s ő nem akar lekésni. De attól is retteg, hogy most kapta meg új barátságban Emmát, nem szalaszthatja el.

Jaj de nehéz egy magános nőnek a helyzete. Annyi mindenre kell tekintettel lennie.

Mikor becsöngetett Emmához, a szomszéd lakásba, úgy érezte magát, mintha óriási távolságba utazott volna, s tőle hallatlanul idegen világba kérne bebocsáttatást.

Emma evvel a szigorú és biztos alapokon nyugvó életével végtelenül imponált neki. Nem is hitte soha, hogy közeledés lehetséges. Hirtelen hálát érzett a gyerek, a kis Éva iránt, aki gyermeki könnyelműségével alkalmat adott, éppen most, a legnehezebb időben neki arra, hogy Emmával megismerkedjék.

A lány nyitott ajtót.

Még ennek is szinte elfogódottan köszönt.

- Jó estét, kedves, a nagyságos asszony itthon van?

- Igen, csak tessék besétálni.

Bekopogtatott.

- Szabad.

Ahogy benyitott, Emmát ott találta egy kis asztal mellett a fotelban ülve. Előtte nyitott könyv, amit megvilágított az ernyős kislámpa, de az ölében a gyermek ruhácskája volt, s azon dolgozott. Pongyolában volt. A pongyola erősen ki volt vágva, s az ablak mögötte nyitva állott.

- Bocsánat, nagyságos asszony... jó estét.

- Jó estét - mondta Emma, s letette a varrást.

Vilma kissé félszegen ült le az asztalka másik oldalán álló fotelba. Úgy ült, mint aki ideiglenesen egy pillanatra ült le, s nem is érez jogot rá, hogy itt időt töltsön.

- Még nem öltözött fel? - mondta tétovázva.

Emma hidegen s udvariasan mosolygott.

- Nem, nagyságos asszony... Én nem akarom zavarni a mulatságában.

Vilma reménytelenül hallgatott. Érezte, hogy itt minden reménytelen. Hogy is juthatott neki eszébe, hogy ez az előkelő hölgy vele kimenjen a házból. Hogy együtt mutatkozzon vele az utcán és nyilvános helyeken...

Könny futotta el a szemét, de igyekezett úgy tenni, mintha semmi kifogása nem volna ez ellen a megaláztatás ellen. Egész súlyával ránehezedett a sorsa.

- Ezt nem is szabad rossz néven vennie - mondta Emma. - Én nagyon elfoglalt vagyok... Nekem reggel korán kell kelnem. Mindennap fél hatkor kelek, mert idejében bent kell lennem az üzletben.

Vilma voltaképpen nem is tudta, hogy mi az elfoglaltsága Emmának.

Mikor belépett, feltűnt előtte a sárgaréz tábla, ami az ajtón fénylett, s rajta a név: "Dr. Reőth Andor". Semmi más. Már a név megfélemlítően előkelő volt. Azt hitte, valami miniszteri hivatalban van a szomszédasszonya, s most meglepte, hogy oly közvetlenül mondta, hogy: "Az üzletben".

- Azt hittem, hivatalba jár, nagyságos asszony.

- Igen, ez hivatalnak felel meg. A Flóra import és export vállalatnál vagyok. A mi vállalatunk jobb emberek kezében van. Az államtól egyedül ennek a vállalatnak van import jogosultsága, és mi osztjuk el az egész kereskedelemnek az árut. Tudja, ez óriási felelősséggel jár, mert ugyanannyi belföldit kell exportálni, amennyi importot hozunk be. Rengeteg ügyfelünk van, és én a pénztárkezeléssel vagyok megbízva...

Ez megint óriási módon magasra emelte Vilma előtt a nyugodt s hideg nő tekintélyét. Az maga, hogy valaki pénzkezeléssel foglalkozik, már tekintélyt ad. De mekkora lehet ez a pénzkezelés a Flóránál, amelynek magának is számos fiókja van, s minden fiók ragyogó kiállítású helyiség, s mind a legexponáltabb helyen, a város különböző pontjain. Olyan minden helyiség, mint egy bár. Sárga márvány és porcelánfalak, fekete betűkkel. A betűk oly karcsúak és előkelőek, mintha mágnások volnának a betűk birodalmában.

- Nagy szerencse, ha valaki ilyen előkelő helyre bejuthat - mondta tisztelettel.

- Már mondtam, hogy az uram annak idején nem nyugdíjjal ment el a minisztériumból, hanem végkielégítést vett fel, és azzal egy nagy exportüzembe társult be. Sajnos, szegény hamar itt hagyott... - s az Emma hangja egy pillanatra megrezdült, mert átsuhant rajta a tragédia emléke. Erről ma sem tud érzéstelenül szólani, a férje öngyilkos lett.

Rövid hallgatás után:

- Én egy olyan exponált állásban vagyok, hogy igazán a legteljesebb magánosságra vagyok ítélve. Négy éve, hogy férjem rokonai bejuttattak ide, azóta én soha nem voltam egy percre sem olyan helyen, amit szórakozásnak szoktak nevezni. Egyetlen luxusom ez a lakás. Ez igazán túl sok is, kimeríti a költségvetésemet. Előre félek, ha a baba iskolába jár, s nagyobb kiadásaim lesznek vele, hogy fogom győzni... No, de az még messze van, s addig sok minden történhetik.

- Addig nagy fizetésemelést is fog kapni nagyságos asszony.

- Ez nem biztos, mert a vállalat, mint az állami segélyezés alatt álló vállalatok általában, nem dolgozik nagy haszonnal, s a mai körülmények között nem is lehet rá remény, hogy feljavuljon. Annál inkább kell vigyázni mindenkinek magára.

- Óh, nagyságos asszonynak mégis olyan fizetése van, hogy abból remekül meg lehet élni.

- Ne gondolja. Kétszázharminchét pengő nem olyan sok, ha az ember lakásra nyolcvanat, villanyosra tizennyolcat ad ki. Ez már kilencvennyolc pengő. Marad százharminckilenc. Ebből húszat a cselédnek fizetek. Tehát száztizenkilenc pengőből kell megélni. Három személynek a kosztja, a baba is egy felnőttet számít, mert neki kivételes dolgokat kell adnom, a fejlődése érdekében, s egy kis ruha mindig kell a számára. Napi három pengő marad a három ember élelmére.

Hozzáfogtak számolgatni, s akárhogy is számították, mindig úgy jött ki, hogy azokkal az igényekkel, amikről Emma beszélt, lehetetlen kilencven pengőből kijönni. Ha mégis megtörténik, csak úgy, hogy koronként megvon magától valamit.

- Arra az egyre vigyázok, hogy soha adósságot ne csináljak, és minden hónapban átvigyek tíz-tizenkét pengőt a jövő hónapra. Ez kell, mert a babánál könnyen jön közbe valami kis betegség, és akkor az ember nem állhat fillér nélkül...

Vilma belátta, hogy itt valóban a legkorrektebb takarékos élettel áll szemben, s megvallotta, hogy ő nem elég nyugodt ahhoz, hogy ily szabályosan tudja beosztani az életét.

- Óh, én ebben nevelkedtem. Atyám is hivatalnok volt, és az édesanyámnak egész életében mindig így kellett harcolni az életért. A hivatalnokok ugyanis sokkal többet adnak ki a külsőségekre, mint a fizetésük szerint jogosultak volnának rá. Énnekem is az lenne a kötelességem, hogy negyven pengős lakást keressek, de tudja isten, akkor inkább élni se lenne kedvem, ha például fürdőszobám nem lenne.

- Azért tíz fillért megengedhet magának, nagyságos asszony... az ember bedob az automatába egy tízfillérest, maximum húsz fillért, s egy süteményt vagy egy pohárka sört megiszik.

- Na igen, az így megy. Előbb bedob egy tízfillérest egy kis szendvicsért... azután egy húszfillérest egy pohár sörért... Azután...

- Semmi azután, semmi azután - heveskedett Vilma. - Ez az egész. Azután szépen hazasétálunk.

- No, én csak elméletben beszélek - mondta Emma -, csak illusztrálni akarom, hogy az ember tíz fillért akar költeni, s meg sem áll harminc fillérig.

- Istenem egyszer az életben harminc fillér... - mondta Vilma, aki el volt szánva rá, hogy Emmának egy fillérjébe sem szabad kerülni a kirándulásnak, majd ő fogja bedobni az automatába. Most, hogy húsz pengő volt a zsebében, egész gazdagnak érezte magát.

De ezt Emma is tudta, s nem akarta megengedni, hogy esetleg kijátsszák, s ő ne legyen gavallér. Ha már azt nem akarja megengedni, hogy más fizessen ő helyette, akkor annál inkább kötelezve érezte magát, hogy gazdagabban válogasson a különböző ínyencségek között.

- Csak menjen el, nagyságos asszony egyedül - mondta. - Én azt a világon a legtermészetesebbnek találom, ha elmegy.

- Én nagyságos asszony nélkül nem megyek, erre szavamat adom. Ha nagyságos asszony nem megy, akkor én sem.

- Ne legyen gyermek, magának el kell mennie, mert ez tulajdonképp hozzátartozik a vállalkozásához. S mindig kell befektetni, ha az ember az üzleten nyerni akar.

- No istenem, ilyen nyereség. Nem költhetem rá a lakómra, amit a házbérre fizet - nevetett Vilma. - A lakó már úgyis megvan. Azzal nem fog többet fizetni, ha még el is dobálom a pénzemet.

Emma nevetett, s ez jólesett Vilmának, hogy ilyen derülten tárgyal a dologról.

- Az embernek olyan ritkán van alkalma, hogy kilépjen a házból. És mióta az uram elutazott...

Elpirult, nem akarta kimondani. Emma is nevetett:

- Nagyon ügyesen vágta ki magát, nagyságos asszony, hogy elutazott Egyiptomba... Olvastam a lapokban, hogy ott most a magyar mérnököknek nagy kelete van.

Vilma irult-pirult:

- Valaki tanácsolta.

- Nagyon helyes, nem is kell az orrára kötni akárkinek, mi van az ember családi életében.

- Na ugye eljön, ugye eljön, könyörgöm jöjjön le velem, gardírozzon, nagyságos asszony.

Ezen megint nevettek, mert Emma ha idősebb volt is, de hiszen mind a ketten a harminc év alatt voltak, s ha Vilma udvarias lenne, nem éreztetné vele, hogy őt idősebbnek nézi.

- Nem azért, nagyságos asszony, de ha én egyedül megyek, akkor úgy érzem, hogy kiszolgáltattam magamat, s ez végtelenül kényelmetlen érzés.

Emma ezt belátta, s kis habozását Vilma újabb ostromra használta fel.

- És még valami oka van, hogy nagyságos asszony eljöjjön: nekem üzleti érdekem, hogy a lakómmal találkozzak, s meglássam, miféle ember. De nagyságos asszony is jól kamatoztathatja a kirándulást, ki tudja, hátha valami üzleti tanácsot tud adni a hivatalában, hogy miként lehetne a virágkultuszt jobban bevezetni és népszerűsíteni a büfék útján.

Emma felnevetett. Ez csakugyan okos gondolat, ami neki nem jutott volna eszébe, s amit nem is várt volna a szomszédnőtől sem.

- Ebben van valami! Nagyon szépítené a büféket.

- No lássa, drága - tette össze könyörögve a kezét Vilma -, még magának is valami haszna lehet a dologból... Bent karriert csinálhat az új ideákkal... Öltözzön, öltözzön... ha elmegyünk, nem érdemes késni... Aztán magunkban maradunk... A férfiak ma nem olyan udvariasak, hogy várjanak az emberre...

Emma négy év óta egyetlen este sem ment ki hazulról, s kénytelen volt magának bevallani, hogy valami ismeretlen kíváncsiság furdalja. Kívánt kimenni egy kicsit... Holnap vasárnap... A baba már alszik... Mi történhetik?... Legfeljebb újabb négy évig nem mozdul ki hazulról.

- Azt az egyet meg kell engednie, hogy ez a Bábori Borcza, vagy hogy híjják - szólt Vilma, s nagyot kacagott -, igazán korrekt és komoly ember... Istenem, önálló vállalkozó építész... Komoly és felnőtt ember... Semmi okunk sincs feltételezni róla a legcsekélyebb illetlenséget sem.

- Nem azért, csak az elveim miatt - mondta Emma, s már habozott és engedett.

Vilma ezt észre is vette, s mohón és ellenállhatatlanul vetette rá magát.

- És egy ilyen szép nő, mint nagyságos asszony, ezen a gyönyörű estén...

3

Mikor kimentek az utcára, Emma halálosan szégyellte magát, hogy ha a házmester meglátja, mit gondol...

De szerencséjük volt. A házmesternek híre-hamva se volt. Egyáltalán senki sem látta őket.

Hogy aztán kint voltak, úgy érezték magukat, mintha a lányok megszöknek az intézetből. Frissek voltak, és tele kacagásvággyal. Emma érezte, hogy nagyon csinos. Új ruhája volt, amit igen keservesen spórolt össze, de nagyon büszke volt rá, mert egy fillérrel sem tartozott érte. Mindent készpénzen vett, és a varrónőt is az utolsó fillérig kifizette. Tehát a ruha az övé, és ő maga is a magáé. Ki tehet neki szemrehányást. Maga ura. Maga keresi a pénzt, s azt oly megszabott és mérsékelt módon adja ki, s magános nő létére annyira disztingvált és úri életet él, hogy ennyit igazán megengedhet magának. De azért furcsa volt és izgalmas. A gyomrában, a testében kéjes bizsergést érzett, mint kis diákok, ha éjjel az utcára szöknek. Mintha kalandra futnának.