Susie Tate

Day

Dreamer

Az álmodozó

Kossuth Kiadó

Tartalom

1. FEJEZET

2. FEJEZET

3. FEJEZET

4. FEJEZET

5. FEJEZET

6. FEJEZET

7. FEJEZET

8. FEJEZET

9. FEJEZET

10. FEJEZET

11. FEJEZET

12. FEJEZET

13. FEJEZET

14. FEJEZET

15. FEJEZET

16. FEJEZET

17. FEJEZET

18. FEJEZET

19. FEJEZET

20. FEJEZET

21. FEJEZET

22. FEJEZET

23. FEJEZET

24. FEJEZET

25. FEJEZET

26. FEJEZET

27. FEJEZET

28. FEJEZET

29. FEJEZET

30. FEJEZET

31. FEJEZET

32. FEJEZET

33. FEJEZET

34. FEJEZET

35. FEJEZET

36. FEJEZET

37. FEJEZET

38. FEJEZET

EPILÓGUS

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Impresszum

Minden álmodozónak.

Veletek vagyok, barátaim.

1. FEJEZET

Egy rakás szerencsétlenség

LUCY

– Lucy, figyelsz rám egyáltalán? – csattant fel Felix, mire összerezzentem a székemben. Az őszinte válasz az lett volna, hogy nem, ehelyett az inggallérjára omló sűrű, barna hajában gyönyörködtem.

Majdnem bólintottam, de komoly arckifejezése láttán inkább megráztam a fejemet. Felix sóhajtott, és olasz módra magasba emelte a karját, amiről a Moretti család még mindig nem szokott le, hiába éltek két generáció óta Angliában.

– Pontosan erről beszélek. Ez az örökös álmodozás elfogadhatatlan. Will megint panaszkodott rád.

Az a köcsög Will. Leszállhatna rólam végre az a nyálas senkiházi. Az ajkamba haraptam, és lesütöttem a szememet. Felixet bámulni olyan volt, mint a napba nézni: egyszerűen vakítóan jóképű volt. Lebarnult bőr, olyan sötétbarna szem, hogy szinte már fekete, erős állkapocs rövidre nyírt, tökéletes formájú szakállal, széles vállak, kellően magas termet, amivel hobbitszerű lényem fölé magasodott, na meg az izmos testére tökéletesen simuló öltöny. Ő volt a legvonzóbb ember, akivel valaha is találkoztam. Már gyerekként is megvolt benne az az olaszos laza könnyedség, amin mi, tésztaképű, esetlen angolok csak ámulni tudtunk. Megköszörültem a torkomat, hogy az ott képződött gombócon át kijöjjön valahogy a hang.

– Nem akarok álmodozni – mentegetőztem. – Csak az elmém folyton elkalandozik, és valahogy… az idő meg elmegy.

Túl gyáva voltam, hogy megmondjam neki az igazat, hogy a munkám unalmas. Tisztában voltam vele, hogy valószínűleg én vagyok a legrosszabb vezetői asszisztens, akivel a cégnek valaha dolga volt, de a megbeszélések, a határidők, az e-mailek és a beütemezett feladatok valahogy nem az én világom voltak. És az sem segített, hogy a közvetlen főnököm, Will – vagy ahogy szerette magát hívatni, Mr. Brent – egy kérlelhetetlen bunkó volt.

Olyan volt az az iroda, mint egy cella. Még a dizájn is börtönhangulatot árasztott. Jó, rendben, Felix és a többi nagykutya az irodájában faltól falig tartó ablakon át nézett Londonra, de a többi irodában, a súlyos tölgyfa ajtók mögött alig volt természetes fény. A szobanövény, amit az asztalomra hoztam, pár nap alatt elpusztult. Minden szürke volt, és fehér. Még a színes tollaimat és jegyzetfüzetemet is olyan furcsán nézték, hogy el kellett dugnom mindet a táskámba. De a hangulat az itt uralkodó atmoszféránál is rosszabb volt. A főnököket úgy félték és imádták, mint az isteneket, és olyan könyörtelen pörgés volt, hogy az már nyomasztóan hatott rám.

Mostanra döbbentem csak rá, hogy hatalmas hiba volt Londonba jönni. Otthon kellett volna maradnom. Little Buckinghamben biztosan nem hagynám, hogy cseszegessenek, amiért egy nagy rakás szerencsétlenség vagyok.

Felixre néztem, aki megkerülte az asztalt, keresztbe font karral megállt előttem, és az asztalnak támaszkodott. Az öltönye megfeszült izmos karján, és ettől hirtelen kiszáradt a szám. A vonzalom, amit iránta éreztem, teljes mértékben helytelen volt. Megdöbbenne, ha tudná, milyen ábrándjaim vannak vele és az asztalával kapcsolatban. Éreztem, hogy a gondolatra fülig pirulok.

– Ígéretet tettem az anyukádnak, Lucy – mondta komolyan. – Nem akarok neki csalódást okozni, de nagyon megnehezíted a dolgomat. Sokan állnak sorba ezért a munkáért, mi meg tálcán kínáltuk neked, de te nem élsz a lehetőséggel.

Hátradőltem, és felemeltem a fejemet, hogy közvetlenül ránézhessek. Ettől még kisebbnek éreztem magamat, mint általában a közelében. A bűntudatom egyre erősödött a gondolatra, hogy cserben hagyom anyámat és azokat az embereket, akik egy pillanat alatt elvállalnák a munkámat, és akik kétségkívül kihozták volna belőle a maximumot. Elképzeltem, hogy az épület előtt várakoznak, mintha most léptek volna ki egy férfimagazinból, komoly arccal, divatos szemüvegben, nők szűk ceruzaszoknyákban, aktatáskás férfiak, mint Clark Kent, készen arra, hogy fellökjenek.

– Én… jobban rákapcsolok – mondtam elhaló hangon, miközben az ölembe ejtettem a pulóverem ujjába rejtett kezem, és hüvelykujjamat kidugtam a sok babrálástól keletkezett lyukon. Felix odanézett, és a szeme összeszűkült.

– Na, ez is gond – csattant fel. – Ezek az ősrégi gyapjúpulcsik lyukasak. Lucy, megfigyelted már, hogyan öltözködnek a többiek? Nem hordhatod itt a kopott gönceidet. Én itt egy komoly céget vezetek. Nem azt mondom, hogy kosztümben kellene járnod, de legalább lecserélhetnéd a molyrágta pulóvereket, meg a jobb napokat látott mamuszokat, amiket még a kilencvenes években viseltek az emberek.

Az ajkamra harapva lenéztem. A szőrös csizmám orra szinte összeért Felix drága, olasz cipőjével, amitől még nagyobb volt a kontraszt. A többiek öltözékére gondolva összerándultam. Egyik nő sem viselt tízcentisnél alacsonyabb tűsarkú cipőt.

– Ezenkívül nem hordhatsz egy komplett papír-írószer boltot a hajadban – tette hozzá, miközben legnagyobb riadalmamra felém hajolt, megérintette a hajamat (istenem, tényleg megérintette a hajamat!), és a kócos kontyomból kihúzott egy négyszínű tollat. Nagyot nyeltem az adrenalinlöket hatására, amit az érintése okozott. A homlokát ráncolva oldalra döntötte a fejét, majd négy újabb tollat (két aranyfilcet, egy golyóstollat meg egy töltőtollat) húzott ki a hajamból. Mindet elém tette az asztalra. A szívem a mellkasomban dörömbölt.

– Szerinted van még olyan az irodában, aki tollakat visel a hajában?

A csillogóan szőke és barna hajú nőkre gondoltam, elképzelve, ahogy tollakat tűznek a kifogástalan frizurájukba. Vállat vontam, és kényszerítettem magamat, hogy Felix szemébe nézzek, ám sötét pillantása olyan erős hatással volt rám, hogy gyáván félrenéztem, és a vállát kezdtem tanulmányozni.

– Néha, izé… kell toll a munkámhoz – mormoltam a zakójának. – És folyton elhagyom őket, úgyhogy a hajamban jó helyen vannak.

– Mindig öt tollra van szükséged? – kérdezte szárazon.

Újra vállat vontam, de nem tudtam, mit mondhatnék. Őszintén szólva tényleg öt tollra volt szükségem a hajamban. Ha támadt egy jó ötletem vagy új karakterfejlesztési stratégiám, azonnal le kellett írnom. Hosszú évek fájdalmas tapasztalata tanított meg erre, ám ezt nem volt értelme megosztanom Felixszel.

Ekkor kopogtak mögöttem. Mindketten hátranéztünk. Felix és én odafordultunk, amikor az ajtó kinyílt, és Tabitha, Felix asszisztense lépett be.

– Elnézést a zavarásért, Mr. Moretti – mondta, bár nem úgy tűnt, mint aki tényleg sajnálkozik. A becsukódó ajtó által kavart áramlatra összerázkódtam. Ez volt a másik baj ezzel az átkozott irodával – meg lehetett fagyni. Tabitha hosszú, átható pillantást vetett rám, mielőtt a főnökéhez fordult.

– Mr. York azt üzeni, hogy szeretné átütemezni a holnapi megbeszélést. A feleségének időpontja van terhességi vizsgálatra.

Elfordítottam róla a tekintetem, hogy Felixre nézzek. Az arcvonásai bosszúságról árulkodtak, mielőtt elrejthette volna őket. Annyira munkamániás volt, hogy el sem tudta képzelni, hogy más az irodán kívül is részt vesz valamiben, amit nem lehet kiszervezni. Nyilván úgy gondolta, hacsak az illető nem maga hordja ki a babát, a jelenléte szükségtelen a vizsgálószobában. Én viszont láttam Harry Yorkot és a feleségét, Verityt a múlt héten az irodában, úgyhogy nem voltam meglepve, hogy a pasi számára a családja az első. A felesége derekára tette a kezét, úgy navigálta végig az irodán, mintha nem asztalok között, hanem aknamezőn kellene áthaladniuk, aztán meg kézen fogva várakoztak Felix irodája előtt.

– Jó, mindegy – mondta ingerülten Felix. – Köszönöm, Tabitha. Át tudja tenni a jövő hétre, vagy tele van a naptáram?

– Tele van, de megoldom – mondta a nő gyakorlatiasan. – Megyek, és elintézem. – Megfordult a tökéletes, piros, tízcentis sarkain, és kitipegett az ajtón, maga után hagyva a drága parfümje illatát.

Tabitha és közöttem ordított a különbség. A makulátlan, fehér selyemblúzához fehér ceruzaszoknyát viselt, ami pontosan térd felett végződött. A szettje nyomasztóan ránctalan volt. Még ha órákig vasaltam volna egy ilyen blúzt, akkor sem lett volna ilyen. A vasalás amúgy sem volt az én asztalom, ahogy őszintén szólva sok más praktikus dolog sem.

Vállat vontam, és sóhajtottam. Kár a gőzért, mert reménytelen eset vagyok. Ez a munkaügy elméletben jól hangzott, de hamar kiderült, hogy Felixszel dolgozni nem ugródeszka, ahonnan kinyílik a világ. Sőt inkább még rontott is a helyzeten. Az elképzelés, hogy Londonba költözöm, és barátokat találok, akikkel majd eljárhatok szórakozni, nagyon naiv volt. Egyetlen emberrel sem találkoztam, aki ne lett volna szörnyen ijesztő, így ahelyett, hogy esténként beugrottam volna valahová egy italra vagy egy kávéra, ahogy korábban elképzeltem, minden estémet az üres lakásban töltöttem, kaját rendeltem, és a képzeletbeli világomban barangoltam – ugyanabban, amiben az elmúlt tíz évet töltöttem Little Buckinghamben. Semmi nem változott. Értelmetlen volt idejönni. Otthon kellett volna maradnom, Anyu, Emily és Mike mellett.

A legfőbb gondom a kóros félénkségem és a furcsaságom volt. A képzeletbeli világban, amit én alkottam, magabiztosan mozogtam, de az igaziban egyáltalán nem, ezért nem jöttem el hamarabb Little Buckinghamből, nem költöztem el otthonról, és nem volt barátom – a lista végtelen. És a remény, hogy a fővárosi munka növelni fogja az önbizalmamat, lassan elhalt, ahogy az is, hogy itt új barátokat szerezhetek a saját buborékomon kívül. Már a gondolat is röhejes volt, hogy olyanokkal barátkozzak, mint Tabitha. Ha éppen nem mutatott irántam nyíltan megvetést, akkor egyszerűen ignorált. És aztán ott volt a másik titkos vágyam, amit sosem vallottam be senkinek. Az ábránd, hogy Felix egyszer többet is látni fog bennem, mint a legjobb barátja húgát. Nos, ez volt a legelrugaszkodottabb álmom az összes közül.

2. FEJEZET

Ez… jól hangzik

LUCY

– Talán egyszerűen fel kéne mondanom – mondtam, és keresztbe fontam a karomat, hogy ne reszkessek. Most már biztosan tudtam, hogy felesleges tovább próbálkoznom. Ennél még az is jobb, ha Little Buckinghamben maradok, ott legalább voltak barátaim. Felix nyakkendőjét bámultam. Hogy lehet ilyen tökéletesen megkötni? Ezen a férfin minden hibátlanul állt, ettől viszont még inkább egy senkinek éreztem magam.

– Nem adhatod fel csak úgy! – Felix olyan indulatosan válaszolt, hogy megdöbbenve néztem rá. Felállt, és még jobban fölém tornyosult. Abban nagyon jó volt. Dühösnek tűnt. – Mégis, miféle hozzáállás ez?

– Azt hittem, te is ezt akarod. – Összeráncoltam a homlokomat. – Figyelj, mindketten tudjuk, hogy egy rakás szerencsétlenség vagyok. Mindig is az voltam. Csodálkozom, hogy még nem rúgtál ki.

– Nem foglak kirúgni, Luce – vágta rá riadtan. – Nehogy azt mondd anyukádnak, hogy ki akarlak rúgni, mert nem foglak.

Anyám Felix dadusa volt. Ugyanabban a faluban nőttünk fel, vagyis majdnem ugyanabban: mi egy kis házban laktunk a kocsma mellett Little Buckinghamben, Felixék pedig egy hatalmas birtokon álló kúriában a falu mellett. A bátyámmal, Mike-kal mi a helyi iskolába jártunk, Felix viszont egy menő magániskolába néhány kilométerrel arrébb. Az anyám vigyázott rá, amikor otthon volt. Sok időt töltött nálunk, imádta Anyut és a bátyámat. Mike és Felix hat évvel voltak idősebbek nálam, és bár az élet másfelé sodorta őket (a bátyám ács, Felix pedig üzletember lett), még mindig a legjobb barátok voltak a trió harmadik tagjával, Ollie-val együtt, aki Felixék mellett lakott.

Kiskoromtól fogva lenyűgözött az a gyönyörű, hangos és elbűvölő fiú, aki betöltötte a jelenlétével a kis házunkat. Kiskutyaként követtem őt, Mike-ot és Ollie-t a faluban, míg a bátyám le nem koptatott, de Felix megvédett, hagyta, hogy velük lógjak. Szörnyen idegesítő lehettem a végtelen sztorijaimmal meg a furcsaságommal, de őt nem zavarta, folyton viccelődött, barátságos volt velem.

Amikor elpusztult a tengerimalacom, igazi temetést rendeztem neki. A bátyám nem vette komolyan a dolgot, Felix viszont igen, és fekete öltönyben jelent meg, eljátszva a gyászoló hozzátartozó szerepét. Még egy rövid búcsúbeszédet is mondott Coco tiszteletére, valami olyasmit, hogy sosem felejti el, amikor Coco belekakilt Mike cipőjébe, meg hogy imádta a simogatást, és csak egyszer harapott Felix ujjába (amit meg is érdemelt, mert Mike cipőjébe dugta a tengerimalacot, mire az újra belekakilt).

– Ember, ne add már alá a lovat – nyögött fel akkor Mike. – Így is kerge, mint a birka.

– Ne hallgass rá, Shakespeare – borzolta fel Felix a hajamat. – Ne is akarj normális lenni.

Sóhajtottam. A felnőtt Felix nyilván kevésbé viselte jól a furcsaságaimat, mint a fiatal. Nagyon megváltozott. Erről a Felixről nem tudtam elképzelni, hogy órákig hallgatja a buta történeteimet és Shakespeare-nek hív. Ez a Felix keményebb volt. Nagyon fontos dolgokat csinált nagyon fontos emberekkel. Csak szupermodellekkel vagy híres színésznőkkel randizott. Az üzletben kérlelhetetlen volt, és szigorú. Mindenki félt tőle az irodában, és sose mosolygott – egyszer sem láttam az arcán, amióta itt dolgoztam.

Ez a Felix nem akarta, hogy valami furán öltözött múltbéli kísértet rontsa az irodájában a levegőt.

És mégis, hiába volt milliárdos, vezette a saját nemzetközi ingatlanvállalatát, és volt egyike Anglia kétszáz leggazdagabb emberének, nem akart csalódást okozni az egykori dadusának, úgyhogy rajta ragadtam.

– Jó, akkor mi legyen? – kérdeztem zavartan. Az elmúlt fél órában mintha nagyon is ki akart volna rúgni, mégpedig jó okkal. – Nem mondom el Anyunak, hogy kirúgtál, ha emiatt aggódsz.

– Nem rúglak ki – mondta összeszorított foggal.

– Ha te mondod – vontam vállat.

– Lucy, ahhoz képest, hogy szükséged van erre az állásra, nem úgy tűnik, mintha meg akarnád tartani.

– Felix, iszonyú béna vagyok benne, nincs mit tenni. És nem is illek ide. – Az ajkamba haraptam, igyekezve visszafojtani a könnyeimet. Nem akartam sírni előtte. – Egyszerűen nem megy. Talán hiba volt Londonba jönni.

Felix összefonta a karját, és rám meredt. Próbáltam megőrizni a nyugalmamat a perzselő pillantása ellenére. Istenem, annyira jól nézett ki!

– Csak egy kis önbizalomra van szükséged. Jobban éreznéd magad, ha normálisan öltözködnél. Várj csak! – Megfordult és megnyomott egy gombot az asztali telefonján, mint egy kiállhatatlan igazgató valami rossz filmben, de neki valahogy jól állt.

– Tabitha, befáradna egy pillanatra?

– Természetesen, uram! – hallatszott Tabitha tettre kész és hűvös hangja. Kis cipőkopogást követően benyitott az irodába, és úgy meredt ránk, mint aki azon csodálkozik, hogyhogy nem pakoltam össze még a cuccomat, és húztam el az épületből.

– Lucynek segítségre van szüksége – mondta Felix, mire zavartan pislogtam. – Irodai viseletre alkalmas ruhákra van szüksége. Teljes átalakítás. És nem vagyok benne biztos, hogy egymaga képes lesz megoldani.

Tabitha szemügyre vett, kezdve a kócos kontyomtól, egészen a csizmámig. Profin rejtette el az érzelmeit, de arról, hogy ingerült lett, egyedül a bal szemének a rándulása tanúskodott. Éreztem, hogy elvörösödöm. A legapróbb megszégyenítésre is mindig könnyen elpirultam, és nem voltam benne biztos, hogy voltam-e már valaha ennyire zavarban. Huszonhét éves létemre másnak kellett öltöztetnie. Amikor Tabitha nem felelt, Felix megköszörülte a torkát:

– Magukkal vihetik a cég hitelkártyáját. Nincs rajta limit.

– Rendben – nézett Tabitha mosolyogva Felixre, mintha semmi gond nem lenne azzal, hogy vásárolni visz egy szociálisan és öltözködési stílusában is megkérdőjelezhető egyént. – Mikor induljunk?

– Akár már most – intett Felix.

– De most lesz a találkozó az Andersonnal. Nem lesz ott rám szüksége?

– Ne aggódjon, megleszek Nick Andersonnal. És John be tud ugrani a helyére.

– Rendben. – Tabitha mereven mosolygott, mintha fájna az arca. A szeme vadul rángatózott, iszonyú dühös volt.

– Ez… jó sok. – A hangom tompán hallatszott ki a halom ruha mögül, amiket Tabitha a kezembe nyomott. – Soha nem próbáltam fel még ennyi ruhát egyszerre.

– Nyilván nem – járatta végig rajtam a tekintetét merev mosollyal. – Igyekeznél egy kicsit? Téged talán nem érdekel a munkád, de engem bevettek az Anderson-projektbe, úgyhogy nem igazán díjazom, hogy téged kell kísérgetnem, mint valami óvodást, míg az a faszkalap John lefölözi az üzletet.

– Jaj, ne – mondtam, és összeszorult a gyomrom. – Sajnálom. Ez nem volt szép Felixtől. Megoldom egyedül. Még odaérsz a találkozóra, ha sietsz.

Rám emelte a tekintetét, már ami a ruhakupactól látszott belőlem.

– Tényleg ilyen ostoba vagy?

Nagyot nyeltem. A torkom kiszáradt, és az a szörnyű érzésem támadt, hogy mindjárt elsírom magamat. Tabitha most már gyűlölt, és nem hibáztattam érte. Az irodából vele érintkeztem a legtöbbet (Willt is beleértve, de ő nem számított), és világos volt, hogy ebből nem lesz barátság. Sűrűn pislogva igyekeztem visszatartani a könnyeimet. Tabitha sóhajtott, az arca kissé ellágyult.

– Ha most visszamegyek, elkések a megbeszélésről. Az rosszabb, mint el sem menni. – Felém hajolt, megragadta a vállamat, és a próbafülke felé lökött. – De utána is rengeteg dolgom van, úgyhogy igyekezz, kérlek!

– Persze, úgy lesz – siettem el, és örültem, hogy háttal vagyok neki, így nem láthatta, hogy egy könnycsepp csordult le az arcomon.

Az ezután következő egy óra kimerítő volt. Lökdöstek, huzigáltak, és mindenféle ruhákba kényszerítettek. Egyszer majdnem elestem a tűsarkúban, amit Tabitha kényszerített rám, mire elismerte, hogy talán egy-két centivel alacsonyabb kell.

– De túl kicsi sarkú sem lehet – figyelmeztetett. – Eleve alacsony vagy. – Rápislogtam. Rendben, a százötvenhét nem kimondottan szupermodellekre jellemző magasság, de azért törpének se számítottam. – Hét centinél alacsonyabb hülyén nézne ki.

Igaza volt. De nem úgy volt, hogy a nők már kivívták a függetlenségüket? Miért kényszerítenek minket még mindig ezekbe a cipőkbe, amikben csak imbolygunk?

Amikor a fizetésre került a sor, Tabitha elővette a céges hitelkártyát, de én, a tőlem szokatlan határozottsággal rávettem, hogy tegye el. Ragaszkodtam hozzá, hogy én fizessek mindent, aztán összerándultam a végösszeg láttán. De nem hagyhattam, hogy Felix viselje az ócska gardróbom cseréjének költségeit, még ha nem is én akartam lecserélni a nevezett ócska gardróbot.

Míg az irodába tartottunk Felix kocsijában, összeszedtem a bátorságom, és megtörtem a csendet.

– És izé… te szeretsz a Moretti Hardingnál dolgozni?

Tabitha elfordította a tekintetét az ablaktól, és leereszkedő pillantást vetett rám.

– Hogy szeretek-e? – kérdezte hitetlenkedve. Megköszörültem a torkomat, és az ajkamba haraptam. Ez volt a legártalmatlanabb kérdés, ami eszembe juthatott, mégis megvetést váltott ki belőle. – Az ember nem szereti az ilyen állásokat – mondta Tabitha lassan, mintha egy óvodásnak magyarázta volna. – Kidolgozod a beledet, szarkupacokon vágod át magadat, mindent eltűrsz, csak hogy feljebb kerülj a vállalati ranglétrán.

– Hát ez… jól hangzik.

A szemöldöke az égig szaladt.

– Jól hangzik? Komolyan? Nem, egyáltalán nem jó. Egy sötét zugban dolgozom, az egész iroda folyamatosan a pánikroham szélén áll. Küzdenem kell a férfiuralom ellen. Köze nincs a jóhoz.

– Talán javasolhatnál néhány változtatást. Mondjuk egy kicsit több világítást. Van az irodának belsőépítésze, nem? Talán feltehetnének néhány lámpát, és…

– Lucy – szakított félbe Tabitha szárazon. – Maradj csak annál a szokásodnál, hogy a levegőbe bámulsz, ha kérdeznek tőled valamit. Semmit nem tudsz az üzleti világról.

– Oké – suttogtam megsemmisülve. A pulcsim ujját kerestem, hogy az ismerős lyukakba dugjam az ujjamat, de azt már begyömöszöltem valamelyik bevásárlótáskába, úgyhogy csak ráültem a kezemre a vadonatúj selyemszoknyámban, és az út további részében így melengettem magamat.