LÁSZLÓ ZOLTÁN

MINDIG

EGYRE

TÖBB

László Zoltán: Mindig egyre több

Szerkesztő

Kleinheincz Csilla

Borító

Szabó Vince

Tördelő

Kovács Mária

Copyright©László Zoltán, 2021

Borító©Szabó Vince, 2021

Első kiadás©GABO Kiadó, 2021

Elektronikus verzió v1.0

ISBN 978-963-566-208-1

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla

I.

AZ ESŐ,

VAGY

A KÖNNYEK

AZ ARCON

1

A Tama óceánja ott van fönt, a bolygó légkörében; körbeveszi az embert, amikor szkafanderében megáll a süppedős felszínen, fülledten gomolyog a sisaklemezen túl, elmossa a tárgyak és emberek körvonalait, lecsorog és elgőzölög minden pillanatban. Nem eső ez, inkább folytonosan lefelé zúduló, szupersűrű köd – ami leginkább a valódi csapadékra emlékeztet, az a felhőkön túlról, a szállóvárosok felől szitál a felszínre: a karbonáttá stabilizált szén szinte láthatatlan hóesése.

Chloé legszívesebben felnyúlt volna, hogy letörölje a batiszkafander arclemezére tapadt finom, szürkés mocskot. Hiába dolgoztak az ablaktörlő lapátok, az elöregedett gumiszalagok íves koszcsíkokat hagytak a látómezőben. Elfintorodott. A batiszkát használtan szerezte; bűzlött a verejtéktől és a fokhagymától, de tartotta a nyomást.

– Itt vagyunk – reccsent a közelségi rádióban Jade hangja.

Chloé lefékezte a batiszkafandert, és amint a vaskos lábak okozta ütemes billegés megszűnt, rögvest fészkelődni kezdett a műanyag ülésen. Egy széles, sekély hasadék szélén álltak. A látótávolság húsz métert sem tett ki, így a lány csak sejtette, hol lehet a mélyedés túlsó fala. Körülöttük a félhomályban rücskös, sziklaszerű tornyokként magasodtak a dzsaso-komolluszkák mint valami ősidőkben eltemetett, konzerválódott, majd újra napvilágra kerülő erdő megkövesedett fatörzsei. A kürtők csúcsából finom, üvegszálszerű csokrok nyújtóztak elő és hajladoztak, hogy kiszűrjék táplálékukat a lomhán mozgó, súlyos párából.

Oldalra pillantott. Jade batiszkája néhány méterre állt meg tőle, akár egy videójáték hatalmas mechája, amely lábait szétterpeszti és berogyaszt, hogy támadó pozíciót vegyen fel. Valaha okkersárga lehetett, de álcázásként épp olyan szürkére fújták át még odafent a szállóvárosban, mint Chloé batiszkafanderét. A lány látta az eltávolított maszkolószalag nyomait a sisaklemez kerete mentén.

A Tama felszínére a normál légnyomás huszonkétszerese nehezedett, így aztán a felszíni öltözetek is valamiféle evolúciós átmenetnek látszottak az űrruhák és a kutató tengeralattjárók között. Fokhagyma- és izzadságszagú átmenetnek. Chloé följebb pöccintette a batiszka légkondicionálását. A szerkezet senje újra és újra megpróbált bejelentkezni; bizonyára rendkívül aggasztotta, hogy a lány kézi vezérlést használ. Viszont nagyon rosszul jött volna ki, ha a sen bármit is rögzít az útjukból, és ügybuzgalmában elárulja őket a hatóságoknak. A kínaiak elég szorosan fogták jó szellemeik gyeplőjét.

– Biztosan erre tart? – kérdezett vissza a rádión. Tamáskodva figyelte a hasadékot, ahol olyan sűrűn magasodtak a dzsaso-komolluszkák, hogy a mecháik el sem fértek volna közöttük. Nem látszott ideális terepnek.

– Már látjuk. Felétek megy – szólt közbe Warrin olyan távolról, hogy a digitális jelkiesések az út közben a sárba potyogtatott transzponderkockák ellenére is csaknem elnyelték a hangját. – Baszki, tényleg itt van. Jade, igazad volt.

– Oké, rádiócsend, ne feledjétek – nyugtázta Jade, a csapat vezetője. – Mindenki lépjen ki, azt kérem.

Chloé elmosódva látta a nő arcát a batiszka vállai közül elődomborodó sisaklemez mögött, a belső világítás gyönge fényében. Jade sohasem tömjéneztette magát. Olyan szerényen, csöndes határozottsággal vezette kis sejtjét, hogy Chloé az elején hosszú ideig el sem tudta dönteni, tényleg ő-e a főnök. Mindig csak kért, a csapat összes tagja mégis ugrott és teljesítette, még egy olyan tagbaszakadt, súlyos aborigi arc is, mint Warrin.

Chloé sokat tanult tőle, és nem csak az ehhez hasonló akciók végrehajtásáról.

– Nyugalom, Chloé – mondta a közelségin Jade. A néhány méter hatótávú adást senki más nem hallhatta rajtuk kívül. – Elgyakoroltuk, minden menni fog. Felkészültünk.

Chloé önkéntelenül biccentett. Igen, menni fog. Tudta jól, mire készül.

Újra és újra előhívta az akciótervet, hogy ellenőrizze az adatokat. Útvonalvektorok, görbék és metszéspontok. Itt fog megtörténni, csaknem az orruk előtt.

Vártak.

Hosszú ideje csöndben üldögéltek a maguk járművében, közel egymáshoz, mégis áthidalhatatlan távolságra acélon, ultraerős szendvicsszerkezeteken és egy gyilkos légkörön túl.

A lány hallgatta a zörgő ventilátorokat, és a befújt hűvös levegő ellenére is kegyetlenül izzadt. Jade valószínűleg olvasott, az egyik olyan gyűrött borítójú, régi ponyváját, amiket folyton a keze ügyében tartott. Vagy legalábbis Chloé valami ilyesmit feltételezett róla.

Gondolatai elkalandoztak. Persze eszébe jutott Apa. Az intézet, ahova bedugták, mert állítólag összeomlott Apa halála után. Az út, amit azóta megtett a Tamáig.

Nem az úti cél, hanem maga az utazás a lényeg, jelentette ki erre magában annyiszor, hogy már azt hitte, abba sem tudja hagyni. Körmeivel fájdalmasan az alkarjába vájt, hogy a szavak konok ismétlődése véget érjen.

Ostoba mondás. Mást sem akart évek óta, csak odaérni.

Nagyon hiányzott neki Apa. Nagyon.

– Tudod, miért hívják Tamának? – törte meg a csendet Jade a közelségin. Úgy tűnt, a csevegés segít elterelni a figyelmét arról, hogy mostantól a várakozáson kívül semmi mást nem tehetnek. – Maui egy igazi seggfej istenség volt, ezért az anyja az óceán vizébe száműzte. Tama mentette ki onnan és vitte ki a szárazra… Sok polinéz és óceániai túlélő gyűlt Ausztráliába, amikor a tengerek szintje úgy megemelkedett, hogy arra a tudósokon kívül senki nem számított. Nekik Tama többet jelentett egy egzotikus, régi maori istenségnél: a reményt, hogy a bűneinket hátra lehet hagyni. Ők adtak nevet ennek a bolygónak, amikor a Nagy Futás az ausztrálokkal együtt idesodorta őket.

Chloé még nem hallotta ezt a történetet. A kínaiak egészen máshogy hívták a bolygót, és a kisebbségbe kerülő első landolók küzdelme, hogy legalább zárójelben feltüntessék a Tama nevet a bolygó hivatalos megnevezésében, nem állt túl jól.

– Ironikus, nem? – tűnődött Jade. – Most mégis azon dolgozunk, hogy elárasszuk a felszínt a légkörből lecsapatott vízzel. Tama újra vízbe fúl.

Bejött néhány adat a távolabbi megfigyelőktől, és ezek megerősítették, hogy a célpont sebessége és útiránya szinte tökéletesen megfelel a modelleknek. Chloé ivott a könyökénél langyosodó vizes palackból. Figyelte, hogy remeg-e a keze, amikor visszacsapta a konzolok közötti tartóba. Nem remegett. Most azt játszod, hogy bátor forradalmár vagy.

– Nem az a lényeg, hogy ezen a bolygón az ellenkezőjét kell tenni annak, amit a Földön kellett volna – felelte. A vetített műszerfal ábrái félreugrottak, átrendeződtek, hogy a palack ne takarjon ki belőlük semmit.

– Nem hát. Nekik nem hagyták, hogy megállítsák a rossz folyamatokat. Mi viszont megtehetjük, mert az ellenség itt még nem olyan erős. Ezúttal senki nem feküdhet keresztbe. – Jade úgy hallgatott, mint aki töpreng. – Amúgy nekem is voltak maorik a felmenőim között. Gondoltad volna?

Chloé meg mert volna esküdni, hogy Jade összes felmenője négyszáz évre visszamenőleg szikár aussie telepes volt, akik puskával üldögélnek a verandájukon, és bárkitől készek megvédeni a javaikat, legyenek azok banditák vagy bürokraták.

– Az én őseim Francia-Guyanából származnak. A hadsereggel jutottak ki, még a Nagy Futás első időszakában.

– Szerencsés emberek voltak. Reméljük, rád is hagytak valamennyit belőle.

– A szerencse forgandó – felelte automatikusan. Önkéntelenül buktak ki belőle a közmondások, nem tehetett ellenük semmit. Mint valami feltételes reflex, amelyet az agya épített ki önvédelemül, amikor gyógyszerekkel tömték tele az intézetben az összeomlása után. Megköszörülte a torkát. – De én beforgatom az összes szerencsekreditemet ebbe az egészbe.

És így is volt. Végeredményben. Hallgatta, ahogy a másik felnevet a rádióban.

Valahol odakint, a pokoli párában ázó tájon egy sötét tömeg kúszott lassan feléjük.

Először a morajlást érezték meg, a sűrű légkörben tovagördülő szubbasszust, amit a talaj finom rezgése egészített ki. Chloé könyökénél zörögni kezdett a vizes palack. A BHP-Zijin mozgó kitermelőegysége úgy bontakozott ki a hasadék narancsvörös homályából, akár egy hatalmas, lomha ősállat, amely tanácstalanul keresi fajtársait egy idegen környezetben. Figyelmeztető fényjelzések narancssárgái villogtak a hatalmas testen, amelyről egyfolytában ömlött és párolgott a nedvesség. A dzsaso-komolluszkák tornyai megremegtek és leomlottak a forgó exkavátorok előtt, a széles lánctalpakon nyugvó, összekapcsolt platformok könyörtelenül maguk alá gyűrték maradványaikat, felhabzsolták a kitermelt talajjal együtt, hogy eltüntessék a nyolc emelet magas test zúzóiban és válogatóiban. A kitermelőegység senjei a finomított érceket féltonnás tömbökbe préselték, és egy spirálisan feltekert, forgó elektromágneses parittyával hajították fel az orbitális pályára huszonkét g-s gyorsulással, szigorúan meghatározott időpontokban.

Valahol fönt, az érckivető mögött, ahol nem látták, ott magasodtak a gázelvezető nyílások is: a gigászi gép fölött megsűrűsödött a homály. Napi százötven tonna szén-dioxidot bocsátott ki – társaival együtt pedig sokszor napi százötven tonnát – egy olyan bolygón, ahol az atmoszféra egyensúlya pengeélen táncolt, és nagyon közel járt ahhoz a határhoz, amelyen túl a légköri gáz a szén stabil formája. Jade számtalanszor elmondta ezt a kis csapatának, és úgy emlegette a profit szót, akár egy visszataszító betegség nevét. – Valaha a Vénuszon is lehetett egy pont, ahonnan a szuper-üvegházhatás még visszafordítható lett volna. Később már senki nem boldogult volna vele – emlékeztette őket.

Nem mintha bárkinek is eszébe kellett volna juttatni ezt.Amikor Chloé a bolygóra érkezett, legelőször azt kellett megtanulnia, hogyan zajlik az a heroikus küzdelem, amelyben – növekvő oxigénszint mellett – a szénkivonás eredménye a mérséklődő üvegházhatás, az alacsonyabb hőmérséklet pedig felszínre lecsapódó vizet jelent, amely még több karbonátot tud képezni. A munkára buzdító transzparensek kínai írásjelei minden folyosón ott villództak a szállóvárosokban, és az ember körül legyeskedő senek kérés nélkül is lefordították őket angolra.

– Chloé, a célpontmegjelölés rendben van? – reccsent Jade hangja a közelségin.

Előzőleg a lány helyezte ki a háromszögelő jeladókat: gyümölcsösládányi, munkagépsárga egységeket, amelyeket a batiszkafander manipulátorai széles ívben lendítve helyeztek a sárba a háti tárolóból. Ujjai zongoráztak a holografikus billentyűzeten. Szinte látta, ahogy a jeladók vastag, nyomásálló kémlelőlemezei mögött egyszerre zöldre váltanak a kontrollfények.

– Minden a terv szerint – hazudta, mert óhatatlanul elérkezett a pont, amikor nyíltan hazudnia kellett.

– Oké, visszaszámlálás indul… Most.

– Most. – Chloé egyik kiegészítő monitorán sebesen peregni kezdtek a vöröslő számok. Ujjával maga elé húzta a műszerpulton, hogy jól lássa. A talaj immár folyamatosan remegett alattuk.

– Figyelj, ha valami balul sülne el… – Jade hangja megváltozott. – Megjegyezted a menekülőutadat, ugye?

– Persze. Megbújok, kivárok. – Chloénak egy távoli szállóvárosba kellett volna utaznia, ahol hidroponikus farmerek fogadnák be mint táptechnológust. A csapatnak szétszóródva kell kivárnia, amíg elül a felhajtás, így szólt a terv.

A számsorok gyorsan fogytak a monitoron.

– Az én utam a Csengtu-telepre vezet majd. – Jade mintha zavarba jött volna. – Nos, igen. Velem tarthatnál. Lenne ott hely neked is.

Chloét ez kizökkentette. Az ausztrál nő csaknem két évtizeddel volt idősebb nála, és sohasem említette, hogy lenne családja. Az, hogy befogadta a csapatba, és tanította, lehetett valamiféle anyai érzés megnyilvánulása, de akár a vonzalom jele is. Chloé mindeddig nem tudta eldönteni – vagy inkább nem akart belegondolni, melyikről is lehet szó.

Nem felelt. Miért kellett ezt, Jade?

– Értem én, hogy zárkózott lány vagy, sohasem beszélsz magadról. Nem kérdeztem – magyarázkodott tovább ügyetlenül az ausztrál –, hogy miért jöttél erre a bolygóra, de közénk álltál. A barátaid lettünk, Chloé. A barátod vagyok… Együtt folytathatnánk. Nem csupán szabotázsokról van szó, mert azok csak arra jók, hogy felhívják a figyelmet az ügyünkre. A kitermelésnek, az ércexportnak népi tulajdonba kell kerülnie, és ez már politikai küzdelem lesz. A te külsőddel… És az eszeddel…

– Nézd, Jade, ez kedves tőled, de én… – Chloé itt megakadt. Mit játsszon most? A csend kényelmetlenül hosszúra nyúlt közöttük.

– Ó. – Ezúttal Jade-en volt a hallgatás sora. Végül megértette. Döbbent óvatossággal állapította meg: – Továbbállsz.

Chloé nem tudta, mit mondjon. De a rádió megreccsent, és Warrin hangja dörrent bele:

– A biztonságiak senjei! Itt vannak, egy egész csapat, felfegyverzett kobotokkal! Tűnjetek el! Vettétek? Mindenki tűnjön el! – Hangja elveszett a jelkiesések ropogásában.

Chloé ülése megemelkedett a feneke alatt, ahogy a batiszka lábszervói megfeszültek.

– Gyerünk, Jade!

A nő azonban nem mozdult.

– Már csak két perc van hátra!

– Nem hallottad? Rád találnak!

– Látni akarom!

A szállóvárossal csinálták volna. Huszonöt kilométerrel magasabban, túl a vöröslő, csupa gőz és nyomás felhőzeten a Hszincsiang szállóváros éppen elhaladt felettük, szél hajtotta pályája harminckét fokban metszette a kitermelőegység útvonalát. A felszín felé mutató, házilag fabrikált sínágyúpályákra titánium tömböket helyeztek; egyenként alig voltak nagyobbak egy-egy sörös doboznál, de úgy számolták, hogy a magas kezdősebességnek hála a talajt csaknem hatszoros hangsebességgel érik el.

Chloé egy pillanatig habozott, fejben szerepeket próbálgatott, mint mindig, aztán anélkül, hogy döntött volna, megindult Jade batiszkafandere felé. A visszaszámlálás elérte a nullát, és abban a pillanatban valahol messze a kitermelőegység előtt a hasadék a levegőbe robbant, mintha korbáccsal vertek volna végig rajta. A talaj szinte táncot járt a lány batiszkája alatt, és a giroszkóp meg a szervók billegve-himbálózva igyekezték megőrizni az egyensúlyát.

A dübörgésbe belesajdult még az állkapcsa is. A sűrű légkörben a kivetett anyag úgy nyúlt feléjük, akár a felkavart iszap; elnyelte a sértetlen kitermelőegység sötét tömegét és villogóit, majd a hasadék oldalán felcsapva kettejükre borult. Rögök záporoztak a lány batiszkájára, a pára szinte azonnal csíkosra maszatolta a sisaklemezre tapadó koszt.

– Gyerünk, Jade!

A nő azonban szinte megdermedt, és egyetlen mozdulatot sem tett járműjével.

– Nem értem… A számítások…

Chloé mellé ért.

– Menned kell! Nem érted?

– Valaki elköpte az egészet! – süvöltötte egy hang a rádióban. Chloé nem ismerte fel; talán Warrin vagy Odna dühtől és félelemtől eltorzult hangját hallotta.

Valahonnan mintha nagy teljesítményű reflektorok hasították volna át a kavargó port és sarat. Egy szikladarab találta el Chloé batiszkáját, nagyot kondult a páncélzaton. A kivetett törmelék záporként hullott körülöttük.

– A megfelelő helyre tetted a célpontmegjelölést, nem? Akkor csak az lehet, hogy túl hamar indultak be fönt a sínágyúk! – Jade összefüggéstelenül találgatta a kudarc okát.

– Menj már! – A lány felemelte a vaskos manipulátorokat, és nagyot lökött a nő batiszkafanderén. Az billegve támolygott odébb, hogy visszanyerje az egyensúlyát. – Nem sikerült, na és? De ha elkapnak, nem szervezel újabb akciót!

Végre Jade magához tért.

– Igen. Igen.

Chloé egy másodpercre megpillantotta az arcát a sisaklemezén túl. A szemét az arcába lógó, izzadt tincsei mögött. – Keress meg, Chloé! Hallod? Keress majd meg!

Azzal batiszkája elfordult, és elnyelte a homály.

Chloé is hátat fordított a hasadéknak, és mielőtt a biztonsági szolgálat senjei rábukkanhattak volna, eldübörgött a kidőlt dzsaso-komolluszkák tuskói között, át a tájon, ahol a szupersűrű köd folytonosan lezúdul és elpárolog, akár az eső, az izzadság vagy a könnyek az arcon.

2

Amikor az emberek a Földön megölték az égből érkező madarat, a Jáde Császár, akinek ez a madár volt a kedvence, bosszúra szomjazott: kiadta seregének, hogy a globális hőmérséklet emelésével, legyűrhetetlen erdőtüzekkel, a folyók és földek kiszárításával pusztítsa el az embereket a falvaikban, az állataikat az istállókban, a rizsföldjeiket a domboldalak teraszain. Igen ám, de a Jáde Császár leánya szerette az embereket, így aztán figyelmeztette őket a veszélyre.

Az emberek nem tudták, mit tehetnének, és elkeseredve várták sorsuk beteljesedését. De egy csupa egykori tudósból álló, bölcs szellemközösség tanácsot adott nekik: akasszanak lámpásokat az égre, gyújtsanak petárdákat, engedjenek mécsesek hőjétől felszálló lampionokat a levegőbe: tűzben és robajlásban az égbe emelkedő űrhajókkal meneküljenek el a Földről.

Az emberek úgy is tettek, ahogy a senek tanácsolták.

A Jáde Császár égi seregei megérkeztek a Föld közelébe, és látták a sok magasba emelkedő tűzcsóvát szerte a kontinenseken, a lángoszlopokat és az emelkedő lámpásokat. Úgy gondolták, íme, az emberek világa máris tűzben hamvad el, nekik nincs több dolguk velük.

A sereg így dolgavégezetlenül visszavonult az égbe, az emberek pedig megmenekültek. Azóta minden évben lámpásokkal és tűzijátékkal emlékeznek meg róla, bárhova is vetette őket a Nagy Futás az Utu rendszerében.

Chloé néhány órával később egy lifttel ereszkedett le az Adelaide 2 szállóváros alsó szintjeit körbeölelő platformra, amely a huszonhét kilométeres mélység fölött függött. Ebben a magasságban a légnyomás már közelítette az egy atmoszférát, de a hőmérséklet alig haladta meg a fagypontot, így aztán az oxigénmaszkja után ellenőrizte fűthető kabátja gumis lezárásait is. Táskája, benne kevéske holmijával néhány arasznyira a lábától követte őt. Semmit sem hagyott bérelt kis szálláshelyén.

A szétváló liftajtón benyomult a hideg szél, és csaknem a fülke hátsó falához taszította. A platform zsúfolásig megtelt ünneplő emberekkel: a lámpásfesztivál még mindig a kínai újév első teliholdjához igazodott, annak ellenére is, hogy a Tama néhány sötét, krumpliszerű szikladarabon kívül nem rendelkezett saját holddal.

A platform korlátján túl, mélyen lent húzódott a bolygó áthatolhatatlan, vöröses felhőtakarója, akár egy csupa kanyon és kiszögellés pusztaság a koraesti napfényben. Az előtérben uszályként lebegett a széngyűjtő háló három négyzetkilométeres pókhálója, amely a szállóváros nyomában vontatva láthatatlanul és folyamatosan dolgozott a szén-dioxid átalakításán. A karbonátok szemcséi finom füstfelhőként követték a szelekkel együtt rohanó szállóvárost. Az Adelaide 2 három standard naponta kerülte meg a Tamát. Az a szurdok a sértetlen kitermelőegységgel, a lövöldöző biztonságiakkal és a szélrózsa minden irányába szétspriccelő csapattal rég a horizont mögé bukott.

A lány átfurakodott a színes kabátokba burkolózó alakok között, akiknek arcát a kapucnijuk alatt eltakarta az oxigénmaszkjuk. Ettől mindenki furcsán egyformának tűnt, mintha valamiféle klónok, vagy egy gépezet alkatrészei lettek volna, ahogy hajlongva foglalatoskodtak a lámpásaik összeállításával. Emlékező fóliák simultak ki és vették fel végső formáikat, apró kémiai hajtóművek pislákoltak fel. A maszkok alól torzan szűrődött elő az izgatott beszélgetés. Jó néhányan állványzatokat állítottak fel az üvegkorlátok mentén, rajtuk ragasztószalagokkal összeerősített tűzijátékok csokraival. Nevetés hangjait vitte a fütyülő szél. Az emberek között hologramalakok pislákoltak: a tehetősek közül jó néhányan magukkal hozták eltávozott szeretteik tiszteletre méltó szellemét is.

A kisebb ellenállás felé mozdult; a fal tövében haladt előre, a lehető legtávolabb a platform külső szélétől, ahol az emberek tülekedtek, hogy a szélre bízzák lampionjaikat. A széles tér már árnyékba borult, de a szállóváros felső szintjeit még aranyszínűre festette a lenti felhőtengerbe vesző nap: ha felnézett az ember, a zömök, bástyaszerű központi torony homlokzatának íve fölött látszottak a ballonok alufólia-csillogású csokrai. Áramvonalasok voltak, akár a repülőgépek; kormánylapjaikat senek vezérelték, akiket csak az tett boldoggá, ha a város nem bukdácsolt a légáramlatok között, arra szállt, amerre az élők szerették volna, és még véletlenül se került egy másik szállóváros, vagy valamelyik fölfelé süvítő ércszállítmány útjába. A szél sírva rángatta a lány kabátját.

Chloé előtt egy apa segített kislányának egy száguldó ló lampion begyújtásával. A szerkezet belsejében a felszálló hőtől lassan forogni kezdtek a karok, vágtázó lovak állóképei követték egymást mind gyorsabban. A tizenkét év körüli kislány felnézett, és büszkén emelte a magasba a lampiont, hogy megmutassa.

– Feszültnek tűnik – hallotta meg Chloé a kellemetlen tónusú hangot. Összerezzent.

Mr. Csang köszönés nélkül érkezett. Olcsó fűtőkabátja fölött elővillant szorosan áll alá gombolt inggallérja. Átlátszatlan maszkja fölött kelletlenül figyelte az ünneplő sokaságot. Chloé emlékezett a férfi érzéki, húsos ajkára, amely mintha tévedésből került volna rideg, keserű vonású arcára. Amikor először találkoztak, a lány sehogy sem tudta levenni a szemét róla. Volt valami obszcén ebben a kontrasztban. A nyilvánvaló funkciótlanságban. Chloé nem tudta elképzelni, hogy Mr. Csang valaha is mosolygásra vagy csókolózásra használta volna az ajkait.

Ezúttal nem kísérte senek falkája: a férfi minden szolgáját kikapcsolta. A találkozó kifejezetten nemhivatalosnak számított.

– Pedig igazán nincs miért. Remek munkát végzett.

– Elhozta? – Chloé szeretett volna túl lenni ezen. Visszamosolygott a lampionos lányra, majd felemelte kesztyűs hüvelykujját, hogy megdicsérje az alkotását.

Magában már korábban felidézte mindazt, amit Apa a krav magaedzéseken tanított neki. Ha Mr. Csang rejtőzködő rendőrei megpróbálnának rárontani, nem adná olcsón a bőrét. Látszólag azonban senki nem figyelt kettejükre. A korlátnál lámpások egész raja emelkedett a levegőbe. Taps, nevetés.

– Helyesen cselekedett – recsegte a férfi nikotinban pácolt hangján –, amikor távolabb tette le a célmegjelölő adókat, hogy a terroristák bombái a kitermelőegység előtt csapódjanak be. A kitermelési koncessziók nem fenyegetik a légkör-átalakítási erőfeszítéseket. Talán növelik valamicskét a szén-dioxid-koncentrációt, de ostobaság azt hinni, hogy ez rögtön valamiféle Vénusz-jellegű visszacsatolásba löki a bolygót. Hivatalaink aprólékosan ellenőrzik a határértékeket.

Chloé nem ezt a szerepet akarta játszani, mégis felcsattant. – Azokat a hivatalokat lefizetik a bányatársaságok.

– Másfél milló összefűzött sen végzi a globális modellszámításokat, kisasszony.

– A halottak olyan adatokkal számolnak, amilyeneket kapnak a szervektől.

Mr. Csang egyik szemöldöke lassan felemelkedett, eltűnt valahol a fekete usankája alatt.

– Tudja, különös ez a jelenség. Én magam nem is értem, pedig annyit töröm rajta a fejem. Nagyon nagy részben az addig már betárolt tudatoknak köszönhető, hogy az a szerencsés egymilliárd túlélte a Földön, hogy egyáltalán sor kerülhetett a Nagy Futásra. És most, amikor a számítási kapacitásuknak, intellektusuknak, egyesíthető tudásuknak köszönhetően maga, én vagy ezek a terroristák egyáltalán itt lehetünk, az emberek újrakezdik az összeesküvések gyártását.

– Mindegy, hagyjuk – visszakozott a lány. Bele sem kellett volna kezdenie. Úgy sincs többé köze hozzá. Soha nem is volt.

A férfi azonban nem tágított.

– Az ércexportból tartjuk fent a szállóvárosokat, a fenébe is! Rendben, robbantsák fel az összes automata kitermelőállomást: a következő hónapban nem lesz hol laknia annak a lakosságnak, akikre a barátai hivatkoznak. Akkor aztán nem az lesz a kérdés, hogy mikor költözhetnek le végre a felszínre, hanem hogy lesz-e bárki, aki végigvigye a karbonátciklust.

– Mondtam már, hogy hagyjuk! És nem a barátaim.

Mr. Csang biccentett.

– Azzal, hogy végig informált minket a tervükről, épp eléggé bizonyította, hogy nem azok.

Chloé combjában rángani kezdett egy izom.

Szélroham vágott végig a platformon, és a mélység felől tucatnyi lampiont kergetett vissza az emberek feje fölé. Chloé meglátta a kislány száguldó lovát. Futott, egyre csak futott áttetsző börtönében.

– Esetleg tudja, hova menekültek az elkövetők? – siklott a férfi pillantása az utazótáskára. – Ismeri az útvonalakat, a rejtekhelyeket?

– Nem tudok semmit. Én teljesítettem a megállapodást, most maga jön! – Chloé ujjai ráfonódtak a zsebébe rejtett mikrohullámú sokkoló markolatára. Nem okoz fizikai sérülést, de rohadtul tud fájni, ha valakinek közelről az arcába sütik el. – Ne húzzuk egymás idejét, jó?

Mr. Csang maszkos arcáról semmit nem lehetett leolvasni. Végül átnyújtotta az addig a kezében tartott vékonyka alumínium aktatáskát.

– Szavatartó ember hírében állok, kisasszony. De kérdeznék valamit.

Chloé tekintete visszavándorolt a táskáról a férfi arcára.

– Mit akar maga attól az embertől? Elhagyta a bolygót, mielőtt letartóztathattuk volna. Adócsalás, vámtörvények megsértése, pénzmosás és drogügyletek. Semmi különös. Egyedül az az emberrablás lóg ki a sorból, de azt valószínűleg akkor sem tudtuk volna rábizonyítani, ha elkapjuk. Áttanulmányoztam az aktát, mielőtt elhoztam volna magának. Nem állt korábban semmiféle kapcsolatban az eltűnt férfival, a francia haditengerészet veteránjával. Ő amúgy jó ideje pszichiátriai kezelés alatt állt. Talán poszttraumás sokk, talán más: erre a jelentésünk nem igazán tér ki. – Pislogott. – Miatta?

Chloé hallgatott. Minden szerepe közül a zárkózottat tudta a legkönnyebben felölteni. Kihúzta a kezét a zsebéből, és elvette a táskát a férfitól.

Mr. Csang végül vállat vont a kabát mélyén.

– Most távozom. A másik dolog, amit az információiért cserébe kért, szintén a táskában van. Az annihilátor természetesen nem használható a mi senjeink ellen. Felismeri azok egyedi hivatali azonosítókódját, és nem lép működésbe.

– Nem is itt akartam használni.

A férfi még visszafordult. – Menjen el, kisasszony! Felejtsen el minket, ezeket a bűnözőket, a Tamát, ahogy ők nevezik, és ne is jöjjön vissza. Magát ez az egész nem érdekli, mindössze meg akar találni valakit. A táskában talál egy jegyet az orbitális ingajáratra, amivel még ma el tudja érni az átszállóállomást. Onnan valamelyik ércszállítóval elhagyhatja a belső pályát. Nincs itt szükségünk a magához hasonlókra. Ha holnap reggel még itt van, kiadatom a körözést maga ellen is.

A Tien-san ércszállító otromba célgép volt, szűk forgógyűrűje inkább csak imitálta a nehézkedést annak a tucatnyi utasnak, aki elhagyni készült az orbitális pályát. Főleg mérnökök utaztak a fedélzeten; zajos kínaiak egyforma szürke zubbonyokban, akik megbámulták az ingajárattal érkező lányt, söröztek, nevettek, és olyan hangosan, sebesen pergő nyelvvel beszélgettek egymással, hogy az veszekedésnek is beillett. Chloé elzavarta a felbukkanó sent, aki tolmácsolni próbált: azt akarta, hogy az emberek hangja csupán értelem nélküli zaj legyen. El akart vonulni saját kívülállóságának sáncai mögé.

Bár a lány minél hamarabb messze szeretett volna kerülni, a Tien-sannak még napokig a Tama körül kellett keringenie. Időnként remegés futott át a hajótesten, amikor egy-egy újabbat fogott be az orbitális pályára állt finomított érctömbök közül. Lassan teltek meg a törzs teljes hosszán végigfutó tárolómélyedések.

Az egyik szemüveges mérnök valami obszcén jelet mutatott Chloé felé, társai röhögtek és a hátát csapkodták, de aztán a férfi nem mert odamenni hozzá. Ettől a nevetés még harsányabbá vált.

A mosdóban langyos, újrafelhasználástól fémszagú vizet fröcskölt az arcára. A fúvókák lökései finoman ide-oda taszították a szűk helyiségben, ahogy a hajó senjei irányt és keringési magasságot váltottak egy újabb érctömb befogásához. Tisztítószer erős gumicukorszaga keveredett régi hányás bűzével.

A kislány az apjával a szállóváros platformján. Kevéssel lehetett fiatalabb, mint ő, amikor Apa meghalt és ezzel hagyta, hogy minden rosszra forduljon körülötte.

Jade. Mostanra alighanem rájött, hogy hiba volt megbíznia benne, hiszen mindvégig azokat szolgálta, akik szerinte elveszik a jövőjüket ezen a bolygón.

Chloé nem akarta tudni, mi lett Jade-del, meg a többiekkel. Úgy gondolt a menekülésükre, mint nyitott végű eseményekre: sikerülhetett nekik, mert megvolt rá az esélyük. Teszik a dolgukat, és ő is a magáét.

Hosszan bámulta saját elmosódott tükörképét a foltos üveglapon. Az arc visszanézett rá, belé nézett. Ki mint vet, úgy arat – ezt mondta neki.

Ököllel sújtott a tükörlapra, aztán csak nézte a bütykén félhold alakban előbuggyanó vért. A forgási nehézkedésben lomhán és ferdén csöpögött le a karcos műanyag mosdótálba. Amikor újra felpillantott, a tükörképe kisebb darabokra hasadozott, de mindegyikben csak az arca egy-egy részletét látta.

Hibázott. Hagyta, hogy Jade és a társasága, azok a hónapok, amelyeket együtt töltött velük, mind befurakodjanak valahova a bőre alá. Mostantól nagyon vigyáznia kell, hogy semmi se térítse el a céljától.

A bosszú angyala vagy. Semmi más, senki másnak.

Kopogtatás. Kínai szavak.

– Foglalt, seggfej! – kiabált vissza. Lenyalta a vért a kezéről, aztán a csap alá tartotta. Figyelte, ahogy a víz rózsaszínre festve fut a lefolyóba.

Leült a vécé lehajtott fedelére, és elővette az aktát, amelyet Mr. Csangtól kapott.

Akkora volt, mint egy toll, az oldalából áttetsző megjelenítőfóliát lehetett kihúzni. Nem igényelt hálózati kapcsolatot, és valószínűleg lemásolni sem lehetett volna. A keze melegétől felfénylett a fólia: iktatószám, vonalkódok, és egy név középen.

Peter Sikora.

– Jövök már – dünnyögte a mosdófülke csendjébe.

Olvasni kezdte a nyomozati anyagot.

II.

DÍSZLETEK

A VALÓSÁG

ELÉ

3

Az állomásra akkor érkezik meg az ember, amikor a forgatónyomaték elkapja a dokkoló hajóval együtt, és a Coriolis-erő egy pillanatra megfeszíti minden porcikáját. Fém csókol fémet ebben a pillanatban, fogak kattannak a helyükre, nyomatékok ébrednek az anyagban. Vajon érzi ezt az állomás adiutorok millióiból összefűzött elméje? Természetesen érzi, telemetriái idegrendszerként hálózzák be a folyosókat és rekeszfalakat.

Sokkal érdekesebb, hogy ad-e nevet az érzésnek.

Az iroda olyan, mint bármelyik katonai hivatali helyiség, ahol a szakértő eddig járt: bézs falak, olcsó lambéria, zászlók az előtérben, akvárium a tiszt ablaka alatt. Persze az ablakot csak vetítették: egy Lagrange-állomás belső gyűrűjében voltak. A keretben bambuszerdő zöldellt tizenhatmillió pompás színárnyalatban.

– Örvendek. Elnézést, hogy meg kellett várakoztatnom! – állt fel az állomásparancsnok, és tisztelgés helyett kezet nyújtott. – Akadt egy kis zűr a legutóbbi ellátmány készletezésével.

– Nem tesz semmit – hazudta a szakértő. A parancsnoknak tisztában kellett lennie vele, hogy kiknek dolgozik, de a várakoztatás épp úgy lehetett fricska a civilek felé, mint a titkolózás jele. Még nem érkezett el az ideje, hogy hatalmi jogosítványait feltárja a tiszt előtt.

– Miben tudok segíteni? Önök, ugye, az elmék ellenőrzésével foglalkoznak? Ne haragudjon, de nehezen igazodom ki a kormányhivatalok között. Talán ezért is lettem katona: jóval egyszerűbb világ ez… – kedélyeskedett a parancsnok. Hellyel kínálta vendégét. A kemény műbőr fotel az állomás csökkentett gravitációjában majdhogynem kényelmesnek tűnt.

– Valójában kormányok fölött álló hivatal vagyunk. Közvetlenül az ENSZ-től kapjuk a felhatalmazást – jegyezte meg a szakértő.

– Értem. Természetesen mindenben készek vagyunk az együttműködésre.

– Nos, a Clemenceau romboló kivonása ügyében vizsgálódom.

– Mire kíváncsi? Mindenben a szabályok szerint jártunk el. Hallottam, hogy az anyakikötő dokkjaiban morgolódnak, de a hadseregnek jogában áll kijelölni a bontás helyszínét. Ezt nekik is tudniuk kell.

– Van azért valami ötlete, miért döntöttek így odafönt?

– Pusztán költséghatékonyság miatt. Takarékoskodás az adófizetők pénzével. Ebbe még az ellenzék se igen köthet bele, nem igaz?

A szakértő felhúzta a vállát, majd visszaejtette.

– Láthatnám az idevágó parancsokat?

– Mint említettem, mindenben a szabályok szerint jártunk el. A hajótestet előírásosan leszerelve bontásra küldtük. – Látva a szakértő arckifejezését, hozzátette: – De természetesen betekintést engedélyezhetek.

Szempadján felhívott egy adiutort, és parancsokat osztogatott. Közben elkérte a szakértő azonosítóit, hogy átküldje a vonal túlsó felén levő holtnak.

– Néhány percen belül megkapja a hozzáférést.

– Szeretném látni a bontási jegyzőkönyvet is.

– Az egyesített személyiségmodellekből álló elmét megfelelően leválasztották a romboló rendszereiről, és a bioszerverek továbbításra kerültek a parancsban megjelölt raktárobjektumba. Ezzel, azt hiszem, semmilyen probléma nem merülhetett fel. Ha ez a jövetele célja.

A szakértő nem kívánta elárulni a jövetele pontos céljait. – Leválasztották? Nem önöknél történik a leválasztás?

– Meglehetősen sok munkát kiszervezünk civil vállalkozásoknak. Ahogy ez a világ bármelyik hadseregében gyakorlat. Úgy látom, csodálkozik. Nem gyakran vizsgálódik katonai tulajdonban levő elmék után?

A szakértő úgy mosolyodott el, mint egy bűvészbajnokság zsűrielnöke, amikor a selejtezőn az első trükköt bemutatják neki. – Mikor hogy. Nem általános gyakorlat, hogy az elme kezelését is alvállalkozók végezzék.

– Ezzel semmilyen probléma nem merülhet fel, higgye el. Én is tisztában vagyok vele, hogy egy tapasztalt hajóelme valószínűleg többet ér, mint ez az egész helyőrség itt, nem lehet csak úgy elbontani a hajójával együtt. Hadseregünk kétszázharmincöt elmével rendelkezik – szolgálati helyük természetesen hadititok –, és mindig, mindegyiküket áthelyezzük, ha az általuk irányított objektum selejtezésre kerül.

– A Clemenceau-n szolgáló elme negyvenkét éves. Gondolom, rendkívüli módon járatos a katonai eljárásrendben.

– Vagy úgy, erre gondol? – nevetett fel a tiszt. – Természetesen szigorú kontroll alatt tartjuk, nincs lehetősége ellenőrizetlen fejlődésre, elszabadulásra vagy hasonlókra. A Clemenceau hajóelméje szereti a munkáját, hiszen célintelligens, minden egyes adiutorát úgy szabályozták, hogy szeresse. Már ha ezek az élőkre vonatkozó kifejezések alkalmasak a leírásukra. De hát, ebben ön nyilván járatosabb, minek is kibicelek… A civilek folyton attól tartanak, hogy az elmék a fejünkre nőnek, csak mert rengeteg holt emberi intelligencia egyesül bennük, de szerintem ez inkább csak afféle gólemfélelem, tudja. Városi folklór.

– Évi hatmilliárdból gazdálkodó hivatalunk léte azt sugallja, talán több ennél.

– Bocsánat, nem úgy értettem. Nyilvánvalóan kívülről történhetnek kísérletek az elmék befolyásolására, hadititkok eltulajdonítására… – A szakértő rezzenéstelen arcát látva végre abbahagyta a fecsegést. – Szóval, valóban nem szakterületem a tartálytech-logika. Elnézését kérem.

– Tehát a bioszerverek kiemelését is alvállalkozásba adták.

– Úgy van, a cég természetesen referenciákkal bírt, közbeszerzéssel került kiválasztásra. Gondoskodtak a leválasztás pszichológiai előkészítéséről és a többi. Mindenről, ahogy kell. A jelentésekben minden benne van.

– De ön nem volt ott.

– Ezt hogy érti?

– Mármint nem ellenőrizte személyesen a munkát.

– Természetesen nem, egy másik állomáson történt. De megkaptam a jelentéseket.

– Jelentések, értem.

– Csak nem gondolják, hogy valami hiba történt?

– Ez rutinvizsgálat, semmi több. Kockázatelemzést végzünk az új gyakorlatokról. Meg tudná mondani, mikori keltezésű a parancs, ami lehetővé teszi az elmekezelés kiszervezését?

– Persze. – A parancsnok böngészett valamit a szempadján. Színes fények táncoltak a pupilláján. – Nos, itt is van. Ami azt illeti, valóban egész új gyakorlat; másfél éve kelt a parancs. 56453/623/121. Alphonse Lumer őrnagy írta alá a hadtápról. Mármint az Űrfegyvernem Ellátmányozási és Logisztikai Parancsnokságáról.

A jelentéseket persze teljesen rendben találta; a szakértő – akit Danelinek hívtak – nem is várt mást. Ennél az elkövetők messze okosabbak szoktak lenni.

Megdörgölte az orrnyergét, és bedobott némi serkentőt. Az állomás fényei szürkén, árnyékok nélkül világították meg a folyosókat, semmit nem árulva el a napszakokról. A férfi a kantinban mindössze néhány fáradt szolgálatleadóval találkozott; csupán ekkor tudatosodott benne, hogy késő éjjel van. A jelentések 765 oldalt tettek ki, plusz a függelékek és csatolt dokumentumok az eljárásrendekről és szabályzatokról. Daneli arcán borosta sercegett, amikor megdörzsölte. Fido, a kutya az asztala alatt hevert, feje a mancsán.

A hajóelme leválasztását végző vállalkozást nevezte ki az első számú gyanúsítottnak. Az ajánlattétel kötelező melléklete tartalmazta a tevékenységi kört, a referenciákat és a cégtörténetet.

A vállalkozást csaknem öt éve alapították, és történetét e fél évtized gazdasági viszonyai alakították: az épülő világok szeszélyes konjuktúrája, a rendszert érintő politikai események. Résztulajdonosok bukkantak fel és adták tovább üzletrészüket, cégek láncolata vált rövidebb vagy hosszabb időre birtokossá. Daneli gondosan kijegyzetelte minden vállalkozás nevét, amely felbukkant a dokumentumokban. Tájékoztatást kért a cégjegyzéktől, és miközben a kapcsolatra várt a rendszer harmadik bolygójával, lebámult a kávéjára. A sötét felszín finoman reszketett a papírpohár gyűrűjében. A csontjaiban is érezte a hatalmas gépezet működésének jeleit: megannyi ismerős frekvencia. Egyenként követte végig a tulajdonosi struktúrákat, mert tudta, hogy ha itt van, amit keres, az biztosan jól elrejtve lapul.

És tényleg. Jó néhány céges áttéten keresztül, árapályként duzzadó-visszavonuló tulajdoni hányaddal, bonyolult részesedési viszonyok hálóját szőve ott volt a cég de facto alapítója. Egy bizonyos Alphonse K. Lumer.

– Na, nézz csak oda, Fido! – dünnyögte Daneli.

Egy olyan naprendszerben, ahol az összes égitest, mind a hét bolygó pályája kényelmesen elférne a Föld és a Mars közötti térben kétszer, nincsenek igazi távolságok – az egész olyan barátságos, szinte meghitt és kuckós. Akár egy tenyérbe illő, apró, de jól kidolgozott óramű, amelyben megcsodálható az egész összetett égi mechanika. Mintha minden karnyújtásnyira mozogna; a lakott világok, a keringő- és Lagrange-állomások, az a számos űrhajó, amely folyamatosan járja útját a közeli pályák között.

Az utazás persze ebben az apró rendszerben is ősi mozgás: a parittyában megpörgetett lövedéké, a szirtfalról a mélybe hulló kőé.

A hajó folyamatos zuhanásban volt az Utu és a négy lakott bolygó gravitációs topológiájában. Perdületeket vett át, mozgási energiákat habzsolt be a bonyolult manőverekben, miközben Daneli egy szűk fülkében a priccsére heveredett, és megnyitotta a katonai névjegyzéket. Jogosultságokat igazolt, hozzáférési kódokat adott meg. Adiutorok jelentkeztek be és várták utasításait.

Alphonse Lumer. Lincoln, Chantal Kolóniaegyesülés Egyeteme. BSc, MSc, PhD.

Szolgálati helyek. Logisztika, ellátmánytervezés. Szakterület: a selejtezési rendszertervek pontosítása. Nős, egy gyerek apja. A kislány valami olyan szellemi fogyatékossággal él, amelynek orvosi elnevezéséről Daneli még sohasem hallott. A férfi szolgálati karrierjét ez a körülmény nagyban befolyásolja, egyébként megbízható, bizalmas információk birtoklásával felruházható.

Daneli a gyomrában érezte az iránykorrekciók liftezését. A priccs fölé hajló lámpa ernyője alatt néhány szúnyog keringett; isten tudja, hol kerültek a hajótérbe. Fido, a beagle aprólékosan felderítette a szűk kabin sarkait, majd felugrott a priccs végébe, hogy alváshoz helyezkedjen el. Daneli a látóterébe villantotta a visszaszámlálást: még két óra a pályára állásig. Lehunyta a szemét, és megdörzsölte az orrnyergét.

Utánanézetett, hány óra lehet Lumer aktuális szolgálati helyén. Aztán elküldte a hívást, és elképzelte, ahogy a jelek csak száguldanak a semmiben, míg leküzdik a néhány fényperces távolságot, és amíg célhoz nem érnek, addig olyan, mintha meg sem szólalt volna. A személyzeti tisztet kérte.

Szempadja a kabinfal elé rajzolta egy meghatározhatatlan korú, karamellszín bőrű nő képét. Az asszony homlokán jól látható vörös X húzódott, jelezve, hogy egy adiutor az, és elektronikus képmása nem keverendő össze egy élőével. A kereszt száraiban szöveges adatsorok futottak: feladatkörök, beosztás, alkalmasságok, és persze, hogy a bioszerverre töltött eredeti anima hány százalékára korlátozták a kimenetet. A személyzeti tiszt egyik asszisztense.

– Az alezredes úr megbeszélést folytat, és szigorúan meghagyta, hogy ne zaklassam. Segíthetek esetleg valamiben?

Daneli megmondta, miben segíthet.

– Alphonse Lumer őrnagy, keresem – nyugtázta az adiutor feszesen; alighanem fogalma sem volt róla, milyen szervezet nevében telefonál a férfi, de engedelmeskedett. Ez is megérne egy kockázatelemzést, gondolta Daneli rosszkedvűen. Az erősen hierarchizált adiutorális alrendszerek szivárgási vesztesége. Drill a gondolkodás helyett. Várt, és figyelte a keresés idejére mozdulatlanná dermedt arcot. Igazából nem is keresés zajlott; közelebb állt az emlékek felidézéséhez.

– Nos… Úgy tűnik, nálunk nincs nyilvántartva ilyen tiszt. Nem, nem is volt. Kérem, biztosan megbízható a rendszerünk. Talán ön téved – válaszolgatott az asszisztens olyan hangsúllyal, mint aki pontosan tudja, hogy a másik téved.

Az adiutor olyan koncentrációval vizsgálta át és dolgozta fel az adatbázisokat, amelyre egy élő legfeljebb pillanatokra lett volna képes, és minden, amivel valaha dolgozott, a hipermnézia bármikor visszaidézhető tudásává vált. Éppen ezért úgy is volt, ahogy mondta. Daneli mégis jobb szeretett élőkkel beszélni: sokat elárulhat, amit a személyesség közvetít. Pletykák, ellenérzések, tudattalan reakciók – mindaz, amit a programgátak és szabályozó algoritmusok jórészt lenyestek a feltöltött tudatok személyiségéről, hogy a kimenet végén ne maradjon más, csak a lelkes munkaerő, aki úgy nyújtózik el az adatfelhők közt, akár egy forró fürdő habjaiban.

Az eggyel korábbi szolgálati hely következett, majd az azt megelőző. Az azonnali bolygóközi hívások kemény költsége újra és újra megterhelte a hivatala számláját, ám ez most nem számított: aprópénz egy tűzkeresztségen átesett katonai elme értékéhez képest.

A tiszt kartonjai, áthelyezési papírjai mindenhol hiánytalanoknak látszottak. Ahol élővel tudott beszélni, ott sem tudták felidézni, milyen kolléga és bajtárs lehetett Lumer. Talán olyan magának való, azért nem emlékszem rá, vélte egyikük. Másvalaki pedig azért szabadkozott, mert ő maga is csak nemrég került a helyőrségbe.

– Tudja, szinte az egész állomány lecserélődött azóta, hogy Lumer nálunk szolgált. Óriási a fluktuáció. A hadseregnek nincs igazán jó híre, sokan nem értik, mi szükség van még ránk, amikor ennyi bolygón békésen meg lehet férni.

Az öt évvel korábbi szolgálati helyen egy civil hr-essel beszélt. Lumer a feljegyzések szerint az éoszi Albedóról annak rendje és módja szerint átkerült a következő állomáshelyére, és egyúttal századossá léptették elő.

– Fura – mondta végül a hr-es elgondolkodva.

Daneli előredőlt a priccsen, közelebb a szemüveges, félrefésült hajú humánerőforrás-menedzser térhatású képéhez. – Mi a fura?

– Azt hiszem, emlékszem Lumer-re. Nem vagyok egészen biztos benne, mert úgy rémlik, nem áthelyezés volt. Történt vele valami. Baleset, vagy egyszerűen leszerelt, már nem is tudom. De nem rémlik, hogy az áthelyezésével foglalkoztam volna. Tudja, már itt voltam akkor, és ezeket mindig én intézem. A leszerelést pedig nem. De nem vagyok benne biztos, mert hát az adiutoraim szerint mégiscsak áthelyezték.

Daneli udvariasan megköszönte az információt. Igen, ez lesz az a bizonyos pont, ahol valami megtörtént.

– Eddig az ügy látszólag lehetett volna valami szimpla korrupciós bűntény, ahol a munkát lényegében a saját cégének játssza ki valaki. Nem, Fido? – pillantott a szendergő kutyára, miután bezárta a vonalat. – Most már tudjuk, hogy ennél többről van szó.

A helyiségben csupán a légcserélő és a kósza szúnyogok zümmögése hallatszott, meg távolabbról, sok-sok válaszfalon, acélon és kompoziton túlról az iránykorrekciós hajtóművek morranásai. A férfi időnként felállt, csigolyái recsegtek, amikor megpróbálta kinyújtóztatni a hátát. A Coriolis-erő furcsa játékot űzött minden mozdulatból: a hajó forgódobját nem építették akkorára, hogy felállva a feje ne kerüljön számottevően közelebb a forgástengelyhez. Émelygés. Kávé.

Fido horkantott kutyaálmában, de nem ébredt fel. Daneli szeretetteljesen nézte egy ideig, aztán visszatért a munkájához. A szeme erősen könnyezett; talán valami tisztítószer-érzékenység.

Még egy óra az átszállásig. Ráébredt, hogy helyi idő szerint az Albedo szövetségi kolónián délelőtt tíz lesz, és aludnia kellene. Altatóval próbálkozott, pedig már előre tudta, hogy nem fog használni. Bezárta az alkalmazásokat, aztán csak ült tovább a priccsen a lámpa szűk fénysugarában. A kutyáját bámulta, és legyőzte a késztetést, hogy beletúrjon a békésen szuszogó test selymes bundájába. Hallgatta a hajtóművek morranásait. Megpróbálta elképzelni a vibrációk szinuszhullámait, a modulációkat a hajótest minden egyes kötési pontjában. A szeme le-lecsukódott, aztán újra felpattant.

4

Mint minden bolygótársa a rendszerben, az Éosz is kötött tengelyforgású; százhuszonnyolc órás évének minden pillanatában ugyanazt az arcát mutatja az Utu felé. Soha nem nyugvó, forró szelek áramlanak onnan a sötét és fagyos oldal irányába.

Az ember által lakható terminátorsáv éjszakai peremén, ott, ahol az óceán elnyeli a napkorongot, egy helyi életforma telepei úsznak a konvektív légkör szélcsendes magassági rétegeiben. Bonyolult biokémiai mechanizmusokkal erőteljes, széles spektrumú fényt bocsátanak ki. Szimbiózisban élnek a világóceánon ringatózó növényvilággal: lehetővé teszik nekik, hogy az alkonyati zóna napfény nélküli területeit is meghódítsák, cserébe azok tápanyagokkal szolgálnak számukra.

Az Éosz kolóniái még túl aprók és elszórtak ahhoz, hogy fényük az űrből, vagy a közeli bolygókról is látható legyen. Nem úgy a hólyagvitorla-telepek: orbitális pályáról nézve ragyogó telepeik csipkés nyakékként ölelik körbe pólustól pólusig az Éoszt – mutatva, milyen lesz majd, amikor az ember belakja az égitest teljes Sávját, és úszó városai egyetlen összeolvadó fénygyűrűvel választják el egymástól a nappal és éjszaka világát.

Daneli szinte fuldoklott Albedo párás forróságában. Csatakosra izzadt ingjében kuporgott egy taxi ülésén, és bár borzongott a szellőzőből áradó jéghideg levegőtől, a légpárnást irányító adiutor a kolóniára látogatókat érintő egészségügyi kockázatokra hivatkozva megtagadta, hogy lejjebb vegye a légkondicionálót.

A férfi szeme a védőszemüveg ellenére folyamatosan káprázott az égbolt napfelőli alját elfoglaló hólyagvitorla-telep kemény ragyogásától. Albedo települése ott épült, ahol a hólyagtelepek nélkül már örök éjszaka lett volna. Párás és forró éjszaka.

Kétoldalt a vízen lebegő dzsungel kék fala suhant el a taxi mellett. Amikor Daneli pislogott, a szemhéja mögött is látta a hárfa alakú levelek szivárványszínekkel kontúrozott utóképét. A hólyagtelepek olyan hullámhosszokon is sugároztak, amelyeket egyszerűen túl idegennek talált az emberi szem.

– Soká érünk oda?

– Negyedóra, uram, nem több. Ne aggódjon! – felelte az adiutor, aki már több témában is megpróbált csevegést kezdeményezni.

A sekély csatorna mentén egyszerre elfogyott a dzsungel. Az irtásokon mindenhol építkezés folyt; adiutorok irányította buldózerek, kobotok és önjáró nyomtatók vetettek hosszú árnyékokat a talajra. A taxis a belső kameraképeken észlelhette Daneli arckifejezését. – Gondja van a szárazulatokkal?

– Mi gondom volna?

– Atomstabil, higgye el. Akár toronyházakat is építhetnénk rá. Látta ön is a vegetációt: na, az háromnegyed milliárd éve ilyen tempóban burjánzik és bomlik le. Mostanra jó vastag tutajjá hízott.

– Nem szóltam egy rossz szót sem.

– Pedig sokan megrémülnek tőle. Nem tudják kiverni a fejükből, hogy a talpuk alatt ott sötétlik az óceán.

Aztán az építkezések elmaradtak mögöttük; errefelé már fényfarmok, automata üzemek és pazar lakóházak fogták közre a hajózható csatornákat; a vízinövények dzsungeléből csak egy-két gondozott park maradt.

Daneli egyfajta pionírkolóniának látta a települést: miután az ember benépesíti majd úszó kolóniáival a bolygó Sávját, meg fogja találni a módját, hogy a napfelől forróságával és az Albedón túl kezdődő éjszaka fagyosságával is megbirkózzon, és végül az egész bolygót belakja. Albedo csak a kezdet volt.

– Nagyon jól boldogulnak itt – dicsérte a látványt.

Az adiutorban aligha tudatosult, hogy egy idegen naprendszer bolygóján dolgozik, és ha a szakértő rákérdezett volna, mesélt volna a családjáról (akik valószínűleg egykor a Földön éltek, ahol az eredeti személy tudatát tartályba mentették), vagy arról, hogy néhány órája állt szolgálatba. Pedig alighanem évek óta éjjel-nappal szállította utasait az űrrepülőtér platformja és a város között, amely egyre csak kúszott előre a háromnegyed milliárd éves dzsungelben.

Danelire rászakadt az utóbbi huszonnégy órában megtett távolság, a kilométerek milliói a távoli keringő állomástól Albedo fiatal kolóniájáig. Mintha ő maga is évtizedek óta úton lett volna.

A városban takarosan hófehér, gyarmati stílusú házak áztak a fény áradatában. Egy helyütt a taxi tutajok csoportját érte be, amelyek egymás mozgásához igazodva lassan csorogtak a csatornán. Mindenhol emberek; a tutajokon és a parthoz kapcsolt úszó mólókon is. A légpárnás nem tudott továbbhaladni. – Egy tüntetés. Jobban jár, ha gyalog megy tovább. Az első utcához vittem volna, ott, jobbra. Harmadik ház.

Daneli kilépett a lágyan ringatózó mólóra, és átnyomakodott a tüntetőkön. Némán vonultak, aminek bizonyára üzenetértéke volt a helyi demonstrációfolklórban, kezükben elektronikus transzparensek rúdjai. Színesre festett arcok a fekete védőszemüvegek alatt.

A kivetítők hologramjaiból semmit nem lehetett látni: mintha csak puszta botokkal, üres táblákkal sétáltak volna, amelyekre bármilyen követelés odaképzelhető. De nem is a járókelőknek szólt a tüntetés. A médiában jól látszottak a hologramok; Daneli rákeresett a szempadjával az egyik helyi híroldalra. Úgy tűnt, a demonstrálóknak a francia kisebbséggel gyűlt meg a bajuk, akiknek befolyását a bolygó legnagyobb politikai szövetsége, az Éoszi Unió, na meg a keringési pályán állomásozó francia eredetű hadihajók biztosították. Az élő közvetítésen úgy látszott, hogy a transzparensek visszatérő üzenete a Kanadai típusú alkotmányt! szlogen. Sokan a házi adiutoraikat küldték a demonstrációra, akik csak a közvetítésen növelték a tömeget.

Daneli, amilyen gyorsan csak tudott, átvágott a tüntetőkön. Nem értette őket. Zavarták, ahogy a bürokratikus rendszerek rései is zavarták: azt jelezték, hogy valami nem működik megfelelően. Olyasmit hoztak magukkal ezek az emberek az óvilágból, amelyre egy világűrbe kirajzott civilizációnak semmi szüksége.

És talán ezeknek az embereknek, illetve az ideológiájuknak is szerepe lehet abban, ha lába kel egy hajóelmének – egy katonai értelemnek, tele stratégiai tervekkel, hadműveleti kódokkal, belsőjelentés-archívumokkal és más hadititkokkal… Egy ilyen eltűnésnek következményei vannak. Olyanok, amelyeket senki sem akar igazán. Nincs az a hadsereg a világon, amelyik jól reagálna erre, sem olyan radikálisok, akiket a gyengeség jele ne tüzelne fel még jobban. És akkor a civilek egy-egy tüntetésnél sokkal súlyosabb események közepén találhatják magukat.

Valaki megfogta a kezét, marasztalta, hogy tartson velük, de ő elrántotta a karját.

Egyiküknek sem lehet fogalma arról, mennyire fontos, hogy ő sikerrel végezze el a munkáját, és kijavítson hibákat, amelyek még nagyobb hibákhoz vezethetnek.

Alphonse Lumer háza a szomszédjaihoz hasonlóan csupa ív és szelíd hajlat volt, de a fehér festék már felhólyagosodott a kíméletlen sugárzás erejétől, és az előkert meghódításának is nekifogott a helyi flóra. Daneli felbotorkált a nyikorgó lépcsőn, és úgy érezte, a fény szinte robajlik a hátán, a földre akarja tiporni.

Rájött, hogy a folyamatosan hallott, halk pattogás a növekvő hárfalevelek zaja.

A ház félhomálya akár a hosszú, kimerítő úszás után elért part, meredek emelkedő után a pihenő.

Yla Lumer kócos, elhanyagolt külsején is átütött egykori szépsége. Foltos pongyolája előtt összefont karjával óvatosan leereszkedett az egyik könyvekkel és használt ruhákkal borított kanapéra. – A férjem meghalt. Nem is olyan régen. Kérem, nézze el nekem, ha nehezemre esik válaszolni a kérdéseire.

Daneli pislogott. Nehezen űzte el a retinájáról a külvilág ráégett szellemképeit.

– Fogadja részvétemet, asszonyom! Azonban rendkívül fontos az ügy, amelyben vizsgálódom. A férje másfél éve kiadott egy parancsot, amely lehetővé tette alvállalkozók bevonását bizonyos hajóelméket érintő munkálatokban. Néhány hónapja ez tette lehetővé, hogy egy olyan vállalkozás nyerjen közbeszerzést, amelyet évekkel ezelőtt az ön férje alapított. Nagyon sok kockázat merül fel ebben az ügyben, és muszáj tisztán látnom.

– Sajnálom, de a férjem nem igazán osztotta meg velem a munkahelyi ügyeit. Úgy értem, beszélt róla persze, hogy mikor milyen napja volt az irodában, de semmi több. Hadititkokkal dolgozott, és Alphonse mindig kényesen ügyelt a szabályok betartására.

Úgy tűnt, az özvegy kommunikál még valakivel a szobában, akit a szempadján át lát; olykor félrenézett, törékeny mosoly jelent meg a szája sarkában, bólogatott. Daneli körülnézett. A ház a rég szellőztetett és takarított otthonok szagát árasztotta.

– Készült esetleg személyiségmásolat a férjéről a halála előtt? Ha rendelkezésre állna az animája, akkor szívesen feltennék neki néhány kérdést. Persze, csak ha ön is beleegyezik.

Az asszony összerezzent.

– Nem, ehhez nem járulhatok hozzá! A férjem animája velem van, és megkönnyíti a gyász első, legnehezebb szakaszát. Tudja, a mi kapcsolatunk nagyon erős volt, és ez a halálával csak még inkább megszilárdult. Otthagyta a munkáját, csak egymásnak vagyunk. Azt mondja, nem szeretne érintkezni önnel, nekem pedig, úgy tudom, jogom van megtagadni, hogy a közeli hozzátartozóm animájához hozzáférést biztosítsak.

Daneli a fotelból, amelyben ült, rálátott a konyhára. A pulton, a konyhaszigeten, de még a sarkokban is üres ételfutáros dobozok mosatlan halmai álltak. Úgy festett, az asszony nagyon rég nem hagyta el az otthonát.

A holt, aki még jelen volt rajtuk kívül, nem lehetett háziszolga – akkor nem így nézne ki a lakás. Egy adiutor mindent pedáns rendben tartott volna apró kobotjaival.

– Igen, ehhez természetesen joga van – visszakozott mégis, látva a nő feldúltságát. Az egész ház évek óta gondozatlannak tűnt. – Bocsánat, mit is mondott, mikor hunyt el a férje?

– Nemrégiben. Azt hiszem, talán egy hónapja. Vagy kettő. – Az asszony zavartan ráncolta a homlokát. Félresöpörte a haját a homlokából; mosdatlan testszaga megcsapta Daneli orrát. – Tudja, valahogy minden úgy összefolyik ebben a kezdeti, nehéz időszakban. Kicsit talán el is hanyagoltam magam… – Úgy nézett körbe, mintha egyszerre felfedezné a ház valódi állapotát. – Rengeteget beszélgetünk, szinte mást sem teszünk. Annyi dolog van, amiről nem esett szó közöttünk, amíg élt! Alphonse azelőtt kicsit megközelíthetetlen volt; tudja, mint a madár, akit nem lehet kalitkába zárni. De ez a változás jót tett neki. Mindkettőnknek jót tett. Tudom, különös ezt kijelenteni…

– Ez teljességgel érthető – biztosította Daneli, közben azonban szempadjával böngészésbe fogott. A nyilvános rendszerek, hírarchívumok adiutorai tömegével hordták az irreleváns találatokat a Lumer névre. Szofisztikáltabb keresési paramétereket osztott hát ki. Aztán újra és újra.

Ha hinni lehetett a kulcstalálatnak – márpedig a közreadó médiumot az égitest egyik legnagyobbjaként jegyezték –, Alphonse Lumer merőben banális balesetet szenvedett. Horgászni ment, alig húsz kilométerre a bejelentett lakhelyétől. Az úszó sziget partjainál halszerű életformákat lehetett fogni, amelyek akár kétméteresre is megnőttek. A kis stég egy rézsű alján helyezkedett el, fölötte vezetett el a helyi 605-ös autóút. Azon a forró, hólyagtelep-fényben fuldokló napon egy kamiont irányító adiutor bioszervere meghibásodott; legalábbis ez tűnt a média számára a legvalószínűbb magyarázatnak.

A kisodródó járműszerelvény leszánkázott a rézsűn, és elsodorta a stégen pecázó Lumer-t.

A hír több mint ötéves volt.

Daneli üldögélt egy kicsit az információ fölött, és a tekintetét nem tudta elfordítani a zavarodott özvegyről.

Öt év…

– Sajnos ideje indulnom, vár az ingajárat az űrrepülőtéren – mentette ki magát végül, és amikor a nő kikísérte az ajtóig, még az eszébe jutott valami.

– Van egy lányuk, ugye? Ő hol van most?

– Alphonse első házasságából, igen. A nevelt lányom. – Az asszony egy pillanatra elkomorodott, másfelé figyelt, finoman a fejét rázta, majd újra felöltötte azt a derengő, éteri mosolyt. – Sajnos ő sem viselte jól a történteket. Valósággal bálványozta az apját, tudja? Szinte közös nyelvük volt… – Elhallgatott, figyelt egy hangra, amit csak ő hallott. Halkan felnevetett. – Egyszer, a tizenegyedik születésnapján megtanult vagy száz szólásmondást egy könyvből, csak hogy lenyűgözze az apját! – A nevetés elhalt. – Amikor megtudta a halálhírt, teljességgel összeomlott. Van ennek valami neve, amikor valaki nem tud szembenézni az elveszett szerette animájával. Nem emlékszem az orvosi kifejezésre. Egy erre szakosodott intézetet javasoltak, ahol segítséget kap. Nem lesz ott sokáig, csak amíg kicsit össze nem szedi magát. Aztán hazajön. Talán egy hónap, maximum kettő.

Daneli az arcára szorította a védőszemüveget, úgy lépett ki a félhomályos, nehéz szagú lakásból a fény tiszta záporába.

Az állomást a Nü-va fölött pályára állított kisbolygóba mélyítették. Daneli merev tagokkal ült a sínbusz műanyag ülésén, amíg az spirálisan szűkülő pályáján egyre mélyebbre suhant a forgásközéppont felé. A gyenge tömegvonzás, amihez még lehetősége sem volt alkalmazkodni, amikor kicsekkolt a hajóból, méterről méterre csökkent. A kávék utóízétől savassá vált a szája. Hogy a figyelmét elterelje, Alphonse Lumer-re gondolt. Milyen ember lehetett? A róla kialakult képben keveredett az ember és az eszköz; a férfi, ahogy beteg kislányát gondozza. Kiváló katona. Szenvedélyes horgász. Egy báb, akit dróton rángat egy akarat, akinek nem kevesebb a célja, hogy a bürokrácia útvesztőjében eltüntessen egy milliárdokat érő értelmet. Mint egy bűvész. Lumer volt a cilinder. Nem is, inkább a segítő a színpadon, akinek feladata, hogy elterelje a figyelmet a bűvész kezéről.

A sínbusz plexi ablakán túl keresztjáratok, feltételes megállók sorjáztak tova. Dolgozók végezték munkájukat. Olyanok, mint Lumer, emberek saját élettel. Talán ők is épp olyan bábokká válhatnak vagy váltak, mint Lumer. Daneli idegennek látta a sínbusz felé forduló arcokat. A hajóelmét érezte csak igazán közel magához. Hogyan befolyásolják a bekövetkezett események? Gondolataiban folytonosan a milliónyi tudatból összeforrt intelligencia akcióit és reakcióit próbálta felépíteni a szakmájában tanultak és korábban dokumentált esetek alapján. Azt már tudta, hogy bűvésztrükköt lát, de még rá kell jönnie, mikor tűnt el a nyúl a cilinderből.

Aztán a jármű csattogva fékezett a keresett telephelyen, ő kiszállt, és ott állt egy műanyag építési panelekkel elzárt folyosószakasz előtt.

Az alvállalkozó cég, amely az elme leválasztását végezte, még csak nem is működött. A koszoskék fal tövében halmozódó szemét alapján már meglehetősen régóta: Daneli orra előtt néhány ismeretlen fajtájú gyomnövény ringott az állomáson átfújó szélben. A gyenge tömegvonzásban képtelenül törékenynek és torznak tetszettek, akár az a világ, amelyet a nyilvántartások teremtettek díszletként a valóság elé.

– Hónapokkal ezelőtt felszámolták a vállalkozást – erősítette meg az idős ázsiai férfi a cégnyilvántartási osztályon. Úgy festett, mint aki már csak a nyugdíjazását várja, és ebben a várakozásban minden egyébre inkább szüksége van, mint egy kérdezősködő szakértőre. A Nü-va közelsége miatt Daneli kínai származásra tippelt volna. Vagy talán koreaira.

Mivel ragaszkodott hozzá, hogy egy élővel beszélhessen, előzőleg hosszan várakoztatták egy tapétázott előtérben, a fal mellett sorakozó kopott székek egyikén. A kialvatlanság, az idő- és nehézkedéseltolódás miatt a szeme le-leragadt, úgyhogy serkentőket kapott be nagy mennyiségben, amitől a tárgyak körvonalai idővel alig észrevehetően reszketni kezdtek. Fido, a kutya, annak rendje és módja szerint hosszas szuszogással jött-ment, aztán letelepedett Daneli széke alá. A férfi szerette volna, ha a fejét a cipőjére helyezi pihenés közben, ha érezhetné a meleg kobak súlyát, de erre nem volt lehetőség.

– Nézze – mondta az idős hivatalnoknak –, ez a cég a felszámolását megelőzően alvállalkozói szerződést kötött egy katonai eszköz kezelésére. Aki lehetővé tette, hogy egyáltalán bárki a civilek közül elvégezzen egy ilyen munkát, meghalt. Még az előtt, hogy egyáltalán aláírhatta volna az utasítást vagy tulajdonosává válhatott ennek a cégnek. – Hirtelen ráébredt, hogy túl sokat árul el. Olyasmit, ami jó eséllyel nagyon rövid időn belül szigorúan titkos minősítést fog kapni, és olyan helyeken tárolják majd, ami a föld alatti bunkerek mélyén rejtőző, gyéren megvilágított irattárak hátsó polcainak elektronikus megfelelője. – Szóval arra lennék kíváncsi, van-e a tevékenységről, szerződésekről, üzletmenetről nyilvántartásuk. Úgy tudom, mivel 101-es típusú kockázati fokozatba sorolták a céget, erről rendszeresen jelentést kellett tenniük. Tehát látni szeretném az erre vonatkozó anyagokat. És a dokknyilvántartást – tette hozzá bosszankodva, hogy ez nem jutott előbb az eszébe. Egy ekkora jármű érkezése a javítósólyákhoz meg kellett, hogy jelenjen a hajókönyvekben. Nem lehet minden nyomot csak úgy elsimítani a feljegyzések homokjában.

Az idős férfi rendszeres időközönként szívott egyet az orrán, mint aki allergiás valamire. Daneli tudta, hogy minden egyes állomás állandó harcot vív a létfenntartó rendszerekben tenyésző gombákkal és mikrobákkal. – Mivel mi voltunk a felszámolók, nálunk van szinte minden céges irat. Már persze, amit találtunk a szervereiken – szabadkozott a hivatalnok. – De nem tudom, fel vagyok-e jogosítva arra, hogy…

– Fel van – szakította félbe ingerülten Daneli. Észrevette, hogy úgy kapaszkodik a széke karfájába, mintha a gyenge tömegvonzás ellenére bármikor felemelkedhetne róla. Ami azt illeti, úgy érezte, folyamatosan emelkedik. – Ha gondolja, beszélek a felettes szervükkel. Akár az állomásparancsnoksággal is. Csak igyekezzen!

Az idős férfi látszólag nem akart bajt, úgyhogy néhány utasítással megnyitotta a szükséges adatbázisokat. Daneli köszönetet mondott, bár már eldöntötte, hogy a jelentésében ki fog térni a helyi nyilvántartás hanyagságára: ha átnézték volna a papírokat, észre kellett volna venniük a katonai megrendelést, és azonnal jelenteniük kellett volna a seregnek a cégjogi változást. Az állomás az Éoszi Unió tagkolóniája; a szabályozásokat harmonizálták a csatlakozáshoz. Talán ez a férfi a felelős a mulasztásért, talán más – ki fog derülni. Egyelőre mindenki potenciális bűnrészes.

Egy másik sínbusszal visszatért a dokkokhoz, és amíg a behajózásra várt, egy ócska kávézóban nekiállt átnézni a dokumentumokat. A helyiség ablakán túl, messze lent vakító fehér felhőzet úszott tova a bolygófelszínen. A terminátor vonala még fel sem sejlett a távolban, de ez már az állandó hajnal vidéke volt a bolygón: hosszú, koromfekete árnyékok mélyítették óriásira a felhővölgyeket. Ettől Daneli úgy érezte, mintha egy különösen rázós eljárással visszadobták volna az időben ugyanannak a napnak a reggelébe.

5

A szabadesés egészen a torokig tolja fel a belső szerveket. Persze ez csupán csalóka érzékelés. Mint az, hogy a leszállóegység apró kémlelőnyílásain túl az ereszkedés első perceiben akkora sebességgel forog el a bolygófelszín, hogy az utazó önkéntelenül is attól tart, a leszállóegység valahogy el fogja hibázni a célt. A felizzó levegő első villanásai inkább csak sejthetők, mint láthatók: apró szikrák szellemfényei.

A dokknyilvántartást átnézve Daneli újra a nyomára akadt a hajóelmének. A kiszuperált romboló megérkezett a sólyákhoz, az azóta felszámolt cég hónapokig dolgozott rajta, majd a hajótestből kiemelt bioszerverek leszállítását egy másik vállalkozásra bízta, amelyik öt nappal később egy hajójával a Liberté állomás felé kért kilövést, rakományként katonai eszközöket jelölve meg. A képbe kerülő szállítmányozó céget a nü-vai Tullayban kellett keresnie, közel a déli pólushoz, ahol a bolygó tengelyhajlása miatt az Utu hullámzó vonalat írt le a horizont fölött, a napszakok csalóka illúzióját keltve.

Előzőleg aludt valamennyit, amíg a leoldásra várakoztak, és a leszállóegység fülkéjében lassan hozzáigazították a nyomást és az oxigénszintet a Nü-va viszonyaihoz. Teste nehezen viselte az alkalmazkodást, így álma felületes volt, és minden alkalommal felriadt, amikor a feje a mellkasára bukott. Tüdeje mindenáron le akarta dobni a rá nehezedő súlyt, és több oxigént követelt.