Rodney Stark

Évszázadok katolikusellenes
mítoszainak cáfolata

Budapest, 2023

Impresszum

A fordítás alapjául szolgáló eredeti kiadás:
Rodney Stark: Bearing False Witness: Debunking Centuries of Anti-Catholic History

© 2016 by Rodney Stark
First published by Templeton Press
This edition arranged with Kaplan/DeFiore Rights through Graal Literary Agency.

Magyar kiadás:
Rodney Stark: Hamis tanúk – Évszázadok katolikusellenes mítoszainak cáfolata
© MCC Press Kft., Budapest, 2023

Fordította: Beke Ádám
Lektorálta: Botos Máté

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a nyilvános előadás, a rádió- és televízióadás jogát, az egyes fejezetekre is.

ISBN 978-963-644-003-9 (print)
ISBN 978-963-644-008-4 (epub)

Kiadja az MCC Press Kft.
www.mccpress.hu
Felelős vezető: Novák Tamás
Felelős szerkesztő: Mariska Borbála
Szerkesztette: Szabó Olimpia
Korrektúra: Grim Jolán
Borítóterv: Borsi Judit

Elektronikus verzió v1.0
Készítette: Hári Péter/ElektroPress

Tartalom

Bevezetés – A bigott kiválóságok ellenében

1 Az antiszemitizmus bűnei

2 Az eltitkolt evangéliumok

3 A toleráns pogányság üldözése

4 A sötét középkor

5 A keresztes háborúk: föld, fosztogatás és térítés

6 Az inkvizíció szörnyetegei

7 Tudományos eretnekségek

8 Áldott rabszolgaság

9 Szent autoritarianizmus

10 Protestáns modernitás

Utóirat

Bibliográfia és ajánlott irodalom

Illusztrációk jegyzéke

Név- és tárgymutató

Andrew M. Greeley
és Richard John Neuhaus
emlékére

Bevezetés
A bigott kiválóságok ellenében

A katolikusok kegyetlenségének mítosza. Ezen az 1598-as hollandiai metszeten egy spanyol don indián gyermekekkel eteti a kutyáit. Az efféle ábrázolás jellemző volt a kor spanyol- és katolikusellenességére.

Értelmiségi igényű amerikai protestánsként nevelkedtem, és mindig kíváncsisággal töltött el, hogy miért csapnak akkora hűhót a katolikusok a Kolumbusz-nap kapcsán. Tán nem szúrja ki a szemüket az irónia, hogy a katolikus Kolumbusz a római katolikus egyház makacs ellenállásával dacolva teljesítette a történelmet megváltoztató utazását, miközben bibliai bizonyítékokkal próbálták meggyőzni arról, hogy a Föld lapos, és ha nyugati irányban akar eljutni Ázsiába, a hajói lepotyognak majd a világ pereméről?

Mindenki kívülről fújta a katolikusok és Kolumbusz történetét. Nem csak az iskolában tanultunk róla, a filmvászonról, Broadway-darabokból
1
és popdalok szövegeiből
2
is ezt hallottuk: Kolumbusz bizonyította be, hogy a Föld gömbölyű. És mégis, a Kolumbusz Lovagok
3
rendjének tagjai a papokkal az oldalukon minden év október 12-én nagyszabású ünnepséget rendeznek az Újvilágot felfedező hajós emlékére. Teljesen abszurd.

Az pedig különösen mellbevágó felismerés, hogy a Kolumbusz ellen fellépő katolikusok története tele van hazugságokkal.
4

A XV. századra (sőt már jóval az előtt) minden tanult európai – így a római katolikus papság is – tudta, hogy a Föld gömbölyű. Kolumbusz tervezett útját tehát nem a Föld alakja miatt ellenezték, hanem azért, mert az utazó hatalmas tévedésben volt a glóbusz kerületével kapcsolatban. Kolumbusz úgy becsülte, Japán 4500 kilométerre esik a Kanári-szigetektől. A valóság ezzel szemben 22 500 kilométer. A vállalkozást ellenző papok tisztában voltak a tévedés mértékével, és attól tartottak, hogy Kolumbusz és legénysége a vesztébe rohan. Ha nincs a nyugati félteke – melynek létezéséről ekkor még senki sem tudott –, a Niña, a Pinta és a Santa María akár le is pottyanhatott volna a Föld pereméről, az sem lett volna rosszabb annál, mint hogy a legénység szomjan és éhen hal az óceánon.

Kolumbusz naplójában vagy a fia könyvében – Historie del S. D. Fernando Colombo, nelle quali s’ha particolare & vera relatione della vita & de fatti dell’Ammiraglio D. Cristoforo Colombo, suo padre (Cristoforo Colombo admirális élete fia, Fernando lejegyzésében)
5
– érdekes módon egyetlen szó sem esik arról, hogy be kellett volna bizonyítania a Föld gömbölyűségét. A történet háromszáz évvel később bukkant fel először, Kolumbusz Kristóf 1828-ban megjelent életrajzában.
6
A szerzője, Washington Irving (1783–1859) leginkább a regényeiről ismert, neki köszönhetjük például Rip van Winkle. Az Álmos-völgy legendájának fej nélküli lovasát is.
7
Bár a Kolumbuszról és a lapos Földről szóló történetet szintén csupán kitalálta, tényként mutatta be. A római katolikus egyház ostobaságában és gonoszságában biztos történészek rögtön vevők voltak a mesére, és nem is kerestek további bizonyítékokat, pedig bizonyára akadt köztük olyan, akinek feltűnt, hogy a történet a semmiből került elő. Mindenesetre innen ered a hagyomány, hogy Kolumbusz azért kelt útra, hogy bebizonyítsa: a Föld gömbölyű.

Washington Irving idején ez az eljárás már mindennapos volt, hiszen a tudományos elit lelkes támogatásával számtalan ártó szándékú csúsztatás és hazugság utat talált a történelmi kánonba, amennyiben kellően rossz képet festettek a katolikus egyházról (ne felejtsük el, hogy a katolikusokat 1871-ig nem vették fel sem Oxfordba, sem Cambridge-be, és egyes amerikai egyetemek sem fogadták be őket akkoriban). Sajnos az azóta megcáfolt Kolumbusz-történettel ellentétben sok másik, hasonlóan álságos katolikus- ellenes vád a mai napig elfogadott része a nyugati történetírási örökségnek. Sőt, egy 2009-ben végzett felmérés szerint az osztrák és a német tankönyvekben még mindig szerepelt Kolumbusz és a lapos Föld tudományosan megcáfolt meséje!
8

Minden a reformációval és az azt követő vallásháborúkkal kezdődött, amelyekben a protestánsok és a katolikusok feszültek egymásnak, milliók halálát okozva. Ebben az időben Spanyolország lett a kontinens katolikus nagyhatalma, mire Anglia és Hollandia intenzív propaganda-hadjáratba kezdett, és rendre vérszomjas, fanatikus barbárokként ábrázolták a spanyolokat. A jeles középkorkutató történész, Jeffrey Burton Russell szerint: „Az északi nyomdákban számtalan könyv és röpirat készült, amelyek embertelen aljasságokkal és szörnyű rémtettekkel vádolták a Spanyol Birodalmat. […] Spanyolország a sötétség, tudatlanság és a gonosz birodalma volt.”
9
A tájékozott modern tudósok nemcsak elutasítják ezt a rosszindulatú képet, de nevet is adtak neki: ez a spanyol „fekete legenda”.
10
Mindenesetre a Spanyolországról és a spanyol kato- likusokról kialakult benyomás ma is jelen van a kultúránkban – elég, ha csak az undort és felháborodást kiváltó spanyol inkvizíciót említjük.

Ám nem csak a dühös protestánsok terjesztették ezeket a meséket. A következő fejezetekben az olvasók elé táruló hazugságok jó részét vallásellenes írók vetették papírra, elsősorban az úgynevezett felvilágosodás idején. Az ő munkáikat azért tűrték meg, mert csak katolikusellenesnek gondolták – nem pedig egyetemesen vallásellenesnek –, jóllehet később a hasonló véleményen lévő tudósok a katolikusok megvetésén túl a saját vallástalanságukat is büszkén viselték.
11
A maga korában Edward Gibbon (1737–1794) bizony komoly bajban lett volna, ha A Római Birodalom hanyatlásának és bukásának története című könyvében kifejezett vallásellenes nézeteit nem csupán a római katolicizmussal szembeni ellenérzéseként értelmezik. Csakhogy mivel a Római Birodalom korában a katolikus volt az egyetlen keresztény egyház, Gibbon olvasói – tévesen – úgy vélték, hogy támadásait kizárólag a katolikusoknak címezte, nem pedig a vallásnak általában.

Jóllehet Gibbon a legelső „bigott kiválóságok” egyike volt, igencsak díszes társaságba került – a híres, katolikusellenes tudósok (többen ma is élnek) sora csakugyan hosszúra nyúlik. Sokukkal találkozni fogunk még könyvem lapjain, néhányan többször is felbukkannak majd. Még rosszabb, hogy az elmúlt években a katolikusellenes történetírás legrosszindulatúbb letéteményesei a kiugrott katolikusok közül kerültek ki, akik a papneveldét hagyták ott, illetve egykor papként vagy apácaként dolgoztak – idesorolható John Cornwell, James Carroll és Karen Armstrong.
12
Ha egy adott csoport ellen annak egykori tagjai indítanak támadást, azt általában illik kellő óvatossággal kezelni. De az egyház elleni támadások esetében úgy tűnik, hogy a „bukott” katolikusokat különösen szavahihetőnek tekintik!

Mindenesetre ha kedves Olvasóm arra kíváncsi, hogy a nyugati történelemmel kapcsolatos tudását befolyásolták-e ezen „kiváló bigott” szerzők művei, akkor először is vizsgálja meg, hogy elhiszi-e az alábbi állítások bármelyikét:

- A kereszténység államvallássá tétele után a hatalomra jutó keresztények azonnal és brutálisan üldözni kezdték a pogányságot.

- Róma bukása és a keresztény egyház felemelkedése nyomán Európa évezredes hanyatlásnak indult. A sötét középkor a reneszánsz/felvilágosodás koráig tartott, amikor a világi tudósok végre áttörték a katolikusok által felhúzott falakat.

- A pápa által kezdeményezett keresztes háborúkkal kezdődött a ki nem provokált és brutális európai kolonializmus véráztatta története.

- A spanyol inkvizíció rengeteg ártatlant kínzott és gyilkolt meg olyan „koholt” vádak alapján, mint a boszorkányság és az istenkáromlás.

- A katolikus egyház rettegett a tudósoktól, és üldözte őket, amit Galileo esete is bizonyít. Ezért a „tudományos forradalom” főként a protestáns társadalmakban ment végbe, hiszen ott a katolikusok nem tudták elnyomni a független gondolkodást.

- A rabszolgaság intézményét pártoló katolikus egyház semmit sem tett azért, hogy elterjedését az Újvilágban megakadályozza, vagy legalább némiképp humánusabbá tegye.

- A legújabb korig a katolikusok szerint az ideális állam a „királyok isteni jogán” alapult. Ezért az egyház megrögzötten ellenezte a liberálisabb kormányzati formák létrejöttét, és rendre a diktátorok mellett foglalt állást.

- A protestáns reformációnak köszönhető, hogy a katolikusok nem tartóztathatták fel a haladást, és végre beköszöntött a kapitalizmus, a vallási szabadság és a modernitás kora.

A fenti állítások mind az általános kultúra megkérdőjelezhetetlen részei; gyakran ismételt és széles körben elfogadott igazságoknak tartják őket. Valójában azonban mind hamis, és sok esetben épp az ellenkezőjük igaz! Az állítások mindegyikét egy-egy fejezetben fogom bővebben kifejteni és kellő alapossággal megcáfolni.

Illendő volna még elmondanom, hogy ez a könyv nem a semmiből született. Több, a középkori történelemről
13
vagy a korai kereszténységről
14
szóló könyvem írása közben találkoztam nyilvánvaló katolikusellenességből fakadó komoly ferdítésekkel – a szerzők gyakran nyíltan kifejezésre is juttatták az egyház iránti gyűlöletüket. Miután a korábbi könyveimben többször érintettem a fenti listában szereplő példákat, végül úgy döntöttem, hogy a szórványosan elejtett megjegyzéseken túl is érdemes volna egy egész könyvet szentelnem a katolikusellenes történelemszemléletnek és következményeinek. Ezért összegyűjtöttem, felülvizsgáltam és jelentősen kibővítettem a korábbi értekezéseimet, valamint új eseteket is hozzátettem. Munkám során ugyanakkor sohasem állt szándékomban a keresztény történelem „fehérre mosása”. A korábbi könyveimben rengeteget írtam már a korrupt papságról, az eretnekek elleni könyörtelen támadásokról, valamint az egyház újabb bűneiről és hiányosságairól, a pedofil papok ügyeinek eltussolásától a felszabadítási teológia elhibázott támogatásáig. Ám függetlenül attól, hogy ezeknek az ügyeknek mekkora jelentőséget tulajdonítunk egyháztörténeti szempontból, a következő fejezetekben bemutatott szélsőséges túlzásokat, hamis vádakat és a nyilvánvaló csalásokat semmi sem igazolhatja. Az elképesztő méretű hazugság- áradatot látva a Columbia Egyetem egykori professzora, Garrett Mattingly
15
(1900–1962) szavai jutottak eszembe: „A halottnak nem számít, hogy a következő nemzedékek igazságot szolgáltatnak-e neki. Az élők számára azonban az igazságnak, akármennyire késve érkezzen is, igenis fontosnak kell lennie.”
16

Felmerülhet a kérdés, hogy ha valóban ekkora ordas hazugságokról van szó, miért tarthatják magukat ennyire kitartóan? Részben azért, mert kölcsönösen erősítik egymást, és olyan mélyen gyökereznek a kultúránkban, hogy lehetetlennek tűnik, hogy ne legyenek igazak. Könnyen gondolhatja az ember, hogy a „felvilágosult” korunkban már rég megcáfolták volna őket, ha valóban hamisak lennének. Bevallom, amikor először találkoztam azzal az állítással, hogy a spanyol inkvizíció az igazság és a mértékletesség egyik legnagyobb támogatója volt, és csupán nagyon kevés vér tapadt a nevéhez, azt gondoltam, hogy ez is csak a figyelemhajhász revizionizmus egy újabb hajmeresztő próbálkozása lehet. További vizsgálódás után megdöbbenve arra jutottam, hogy többek között éppen az inkvizíciónak köszönhető, hogy a XVI–XVII. században Európán végigsöprő boszorkányüldözési mánia nem jutott el Spanyolországba és Itáliába. A boszorkányok máglyára vetése helyett az inkvizítorok épp azokat küldték a bitófára, akik boszorkányokat égettek.

Természetesen nem várom el, hogy pusztán azért higgyenek nekem, mert én ezt állítom. Néha egy kevés alapkutatás is elegendő volt, hogy eloszlassam a katolikusellenes állításokat, és minden esetben dokumentáltam őket, hogy bárki ellenőrizhesse az igazságtartalmukat. A legtöbb esetben azonban egyszerűen az egyes szakterületekben jártas szakértők eredményeit tolmácsolom. A szakértők gyakran zúgolódnak a köztudatban ma is élő katolikusellenes koholmányok miatt, többségük sajnos továbbra is csupán egymás között vitatja meg ezeket a kérdéseket, és nem hajlandók a széles közvélemény elé tárni a tudásukat – ezzel magyarázható, hogy a Kolumbusz-mítosz évtizedekkel azután is megmaradt a tankönyvekben és ismeret- terjesztő könyvekben, hogy a kutatók feltárták hamis eredetét.
17
Most arra vállalkozom, hogy széles körben is elérhetővé tegyem ezeknek a remek tudósoknak az eredményeit, természetesen nevük feltüntetésével és munkáik részletes hivatkozásával – és az egyes fejezetekben röviden bemutatom a legfontosabb kutatókat is.

Végezetül el kell mondanom, hogy én magam nem vagyok római katolikus, és nem is az egyház, hanem kifejezetten a történelem védelmében írtam ezt a könyvet.

1 Russell, 1997.

2 Lásd Ira Gershwin dalszövegét a They All Laughed című dalhoz: „They all laughed at Christopher Columbus, when he said the world was round, they all laughed when Edison recorded sound.” („Kiröhögték Kolumbusz Kristófot, mikor azt mondta, a Föld gömbölyű, és mikor Edison hangot rögzített, rajta is nevettek.”)

3 Katolikus férfiak jótékonysági szervezete. − A lektor

4 Russell, 1997.

5 A könyv Historie del S. D. Fernando Colombo, nelle quali s’ha particolare & vera relatione della vita & de fatti dell’Ammiraglio D. Cristoforo Colombo, suo padre: Et dello scoprimento, ch’egli fece dell’Indie Occidentali, dette Mondo Nuovo, hora possedute dal Sereniss. Re catolico címmel jelent meg Velencében 1571-ben, Kolumbusz ifjabb, törvénytelen fia, Fernando Colombo (spanyolul: Hernando Colón y Enríquez de Arana, 1488–1539) tollából.
– A lektor

6 A korai amerikai patriotizmus céljait szolgáló A History of the Life and Voyages of Christopher Columbus című fiktív biográfia négy kötetben jelent meg Londonban. – A lektor

7 Uo.

8 Bernhard, 2014.

9 Russell, 2003, 30.

10 Maltby, 1971, 4.

11 Lásd Dawkins, 2006; Sagan, 2010.

12 John Cornwell (1940−) az 1989-ben megjelent első könyvével vált ismertté, melyben
I. János Pál pápa meggyilkolását vélte bizonyítani. Az 1999-ben megjelentetett Hitler’s Pope című munkájában XII. Piusz pápa háború alatti magatartását történésztől szokatlan elfogultsággal rendkívül negatívan értékelte. Az amerikai James Carroll (1948−) felszentelt pap, aki később kilépett az egyházból, és antiklerikális jellegű szépirodalmi és történeti munkáival hívta fel magára a figyelmet. A Constantine’s Sword: The Church and the Jews című művében egyenesen azt állítja, hogy a katolikus egyház teológiai antijudaizmusa – amely a zsidó vallást megtévedtnek tartotta, hiszen nem ismerték fel a Messiás eljövetelét – közvetlenül vezetett a modern kori antiszemitizmushoz, ezért a felelősség a katolikus félé. A szintén amerikai Karen Armstrong, egykori apáca (1944−) első könyvei után a The Gospel According to Woman: Christianity’s Creation of the Sex War in the West (1986) című művével vált ismertté, de az igazi médiaismertséget az iszlámhoz pozitívan közelítő könyvei (két Mohamed-életrajz, a keresztes háborúk átértékelése, a vallási fundamentalizmus összehasonlítása az ábrahámita vallásokban stb.) hozták meg. – A lektor

13 Stark, 2001, 2003, 2005, 2014.

14 Stark, 1996, 2006, 2011.

15 Mattingly a második világháború utáni amerikai történésznemzedékhez tartozott, amelynek tagjai erőteljesen hozzájárultak a történelem iránti érdeklődés felkeltéséhez. 1959-ben
megjelent The Armada című könyve bestseller lett, és 1960-ban kiemelkedő irodalmi stílusáért és olvasmányos előadásmódjáért külön Pulitzer-díjban részesítették. – A lektor

16 Mattingly, 1959, 375.

17 Russell, 1997.

1 Az antiszemitizmus bűnei

Az antiszemita erőszak felett szemet hunyó egyház mítosza. Ez a kép sok helyen látható az interneten, és szinte mindig úgy azonosítják, hogy az Adolf Hitlert üdvözlő XII. Piusz pápát ábrázolja, pedig az itt látható katolikus főpap egyáltalán nem hasonlít a pápára, akinek jellegzetes orra volt. A képen valójában Cesare Orsenigo bíboros, a Vatikán németországi nagykövete látható.

„A zsidókat hosszú évszázadokon keresztül Isten nevében üldözték. A középkori gettók létrejöttét és a történelem véres pogromjait az a doktrína inspirálta, hogy a zsidók meggyilkolták Krisztust, és ezzel Isten örökös haragját és büntetését vonták magukra.”
18

A fenti sorok egy sok évvel ezelőtt publikált könyvem első bekezdéséből származnak. Érdemes ennek a fejezetnek az elején elmagyarázom, hogyan jutottam erre a következtetésre.

A kaliforniai Berkeley-n folytatott egyetemi tanulmányaim első évében a Survey Research Center igazgatója meghívott egy antiszemitizmust vizsgáló kutatási projektbe, amelyet a B’nai B’rith Anti-Defamation League (rágalmazásellenes liga) finanszírozott. Ennek keretében a zsidókkal kapcsolatos negatív érzésekre vonatkozó keresztény tanítások hatásainak kellett utánajárnom. Bár még a mesterdiplomámat sem szereztem meg, hamarosan nagyszabású közvélemény-kutatásokat terveztem és végeztem a témában, amelyek eredményeit kielemeztem, majd megírtam a Christian Beliefs and Anti-Semitism (Keresztény hitek és antiszemitizmus) című könyvemet.

Ahogy arra számítani lehetett, az adatok jelentős kapcsolatot mutattak a hit és az előítélet között – azok az amerikai keresztények, akik „a zsidókat” okolták a keresztre feszítésért, nagyobb valószínűséggel osztották az ismert antiszemita sztereotípiákat, melyek szerint a zsidó egy pénzsóvár, fukar, fajtájához húzó, tisztességtelen és hazafiatlan nép. Mielőtt elkészültem volna a könyv kéziratával, felkértek, hogy készítsek egy rövid összegzést az eredményeimről a XXIII. János pápa által 1962-ben összehívott II. vatikáni zsinat püspökeinek. Augustin Bea bíboros a The New York Timesban idézett szavai szerint
19
az összegzésem jelentős szerepet játszott abban, hogy a zsinat az alábbi közleményt fogalmazta meg a zsidókról (Nostra Aetate):

Jóllehet a zsidó hatóságok követőikkel együtt Krisztus halálát követelték, mindaz, ami az Ő szenvedésében történt, sem az akkor élő zsidóknak, sem a mai zsidóknak nem róható fel egységesen. Az egyház ugyan Isten új népe, a zsidókat mégsem lehet úgy tekinteni, mintha Isten eltaszította vagy megátkozta volna őket, mint ez következne a Szentírásból. Mindenki ügyeljen tehát arra, hogy sem a hitoktatásban, sem Isten igéjének hirdetésében ne tanítsanak semmi olyat, ami nem egyeztethető össze az evangéliumi igazsággal és Krisztus szellemével.

Ezenkívül az egyház, mely elutasít minden üldözést, megemlékezvén a zsidókkal közös örökségről, nem politikai megfontolásoktól, hanem evangéliumi vallásos szeretettől indítva elutasítja a zsidók ellen bármikor és bárki részéről irányuló gyűlöletet és antiszemita megnyilvánulásokat.

Nagyon örültem, hogy a zsinat cselekedett, és büszke voltam rá, hogy ebben nekem is jutott némi szerep. Ám akkoriban még nem voltam kellőképpen művelt ahhoz, hogy értékelni tudjam a zsinat szövegének finomságait, és megfelelő történelmi ismeretek híján nem tudtam, hogy valójában semmi újdonság nem történt – az egyház ugyanis sohasem tanított olyasmit, hogy a zsidók kívül estek volna Isten szeretetén. Azt pedig csak sok-sok évvel később tudtam meg, hogy milyen mértékben állt ki az antiszemita erőszak ellen a katolikus egyház, jóllehet a zsidókat támadó keresztények gyakran éppen vallási alapon igazolták a tetteiket. Ezekben a témákban idővel egyre több ismeretre tettem szert, miközben az ókori és középkori történelem különböző aspektusait vizsgáltam – egy alkalommal például hosszú elemzést készítettem az európai és az iszlám világ összes ismert erőszakos antiszemita eseményéről a Kr. u. 500 és 1600 közötti időszakból.
20
Végül ez a munka sarkallt arra, hogy átgondoljam a kereszténység és az antiszemitizmus közötti kapcsolatot.

Ne feledjük, hogy az évszázadok alatt a római katolikus klérus rengeteg tagot számlált – voltak, akiket szentté avattak, voltak opportunisták, akadtak istenfélők, korruptak, tudatlanok, néhány ateista, és bizony akadtak dühöngő őrültek is. Nem meglepő, hogy a papság egy része úgy hitte, hogy Isten gyűlölt minden zsidót, és néhányan még az antiszemita erőszakból is tettleg kivették a részüket. De amint látni fogjuk, ezen nézeteknek és tetteknek nem volt hivatalos alapjuk, és nem tükrözték a katolikus papság zsidókkal szembeni általános viselkedését. Épp ellenkezőleg, a papság gyakran óvta a helyi zsidókat a támadásoktól – olykor akár az életük kockáztatásával.

Az antiszemitizmus gyökerei

Kezdjük az elején: sok kortárs tudós állítja, hogy az antiszemitizmus eredete az egyházban keresendő.
21
Rosemary Ruether,
22
az ünnepelt feminista teológus egyenesen ezt mondja: „Az egyháznak el kell ismernie, hogy jelentős felelősség terheli a keresztény területeken élt zsidók tragikus történelméért, amiből a későbbi politikai antiszemitizmus és a nácik ideológiája eredt.”
23
Jules Isaac
24
hasonló húrokat pendített meg: „A több évszázados keresztény katekizmus, propaganda és szidalmazás nélkül a hitleri tanítások, propaganda és uszítás sem lett volna lehetséges.”
25
Robert T. Osborn
26
véleménye szerint pedig „a keresztények, úgy tűnik, a kezdetektől fogva zsidóellenesek és antiszemiták”.
27

Ezen állítások az Újszövetség azon passzusain alapulnak, amelyek azért támadják a zsidókat, amiért elutasították Krisztust és üldözték a keresztényeket, jóllehet minden kutató, aki szerint a keresztények találták fel az antiszemitizmust, tudja, hogy a zsidókkal szembeni mélyről fakadó ellenérzés már jóval Jézus születése előtt is létezett. Talán a korai egyházzal szembeni ellenséges hozzáállásukból fakad, hogy az ókoriak zsidókkal szemben táplált érzelmeit egyszerű „ellenszenvnek” gondolták.
28
Nem járt maradandó és alapvető következményekkel, így nem nevezhetnénk antiszemitizmusnak, inkább csak pillanatnyi, teljességgel politikai jellegű konfliktusok – mint a makkabeus felkelés – talajából sarjadzó érzésnek. Ami azt illeti, ezek a zsidókkal szembeni negatív érzelmek is csupán „szórványos”, „elszigetelt indulatok” formájában jelentek meg.
29
E tudósok szerint ezzel szemben a valódi antiszemitizmus egy egészen új, mély és maradandó jelenség volt, amelyet a kereszténység vezetett be, és a keresztény arroganciából és nagyravágyásból fakadt. Ha ez igaz, akkor sok vezető római értelmiségi titkon keresztény lehetett.

Lucius Annaeus Seneca (Kr. e. 4 – Kr. u. 65), a remek római filozófus és államférfi „nagyon bűnös népnek”
30
nevezte a zsidókat, és helytelenítette a hatásukat. Marcus Tullius Cicero (Kr. e. 106–43), a legnagyobb római szónok arra panaszkodott, hogy a zsidó szokások és szertartások „ellentétben állnak birodalmunk fényével és a nevünk méltóságával”.
31
Cornelius Tacitus (Kr. u. 56–117), a nagyra becsült római történész azért kelt ki a zsidók ellen, mert „semmit oly hamar magukba nem szívnak, mint az istenek megvetését”, a vallási szokásaik pedig „fonákok és rútak”. Ezen túlmenően Tacitus azt is kijelentette, hogy a zsidók „gonoszságukkal árkot ástak maguk köré”, és „a leghitványabbak, megvetvén ősi vallásukat, adót és pénzadományokat szoktak odahordozni; ez gyarapította a zsidók hatalmát, valamint az, hogy egymáshoz megátalkodottan hűségesek […]”. Majd hozzátette, hogy „viszont mindenki mást ellenségesen gyűlölnek”.
32
Nem teljesen világos, hogy Tacitus panaszai miben különböznek a szokványos, modern antiszemitizmus meghatározásától.

A jelenség ráadásul nem pusztán a szavak szintjén létezett. A zsidókat Kr. e. 139-ben rendelettel kitiltották Rómából, mi- után azzal vádolták őket, hogy megkísérelték „a szokásaikat ráerőltetni” a rómaiakra, így „fertőzve meg a római erkölcsöt”.
33
Majd Kr. u. 19-ben Tiberius császár elrendelte, hogy a római zsidók minden vallási ruházatukat égessék el, majd minden hadköteles korú zsidó férfit Szardíniára küldött, hogy leverjék a szigeten pusztító lázadókat, és – Tacitust idézve – „ha az egészségtelen éghajlat miatt elpusztulnának, nem volna nagy kár értük”.
34
Paulinus Suetoniustól (Kr. u. 71–135) tudjuk, hogy nemcsak a városból, de egész Itáliából száműzték az összes zsidót.
35
Kr. u. 70-ben Vespasianus császár különadóval sújtotta a birodalomban élő zsidókat, lefoglalva ezzel a jeruzsálemi templom építésére szánt adományaikat. Kr. u. 95-ben Domitianus császár mások mellett kivégeztette unokatestvérét, Flavius Clemenst, amiért „zsidó útra tért”,
36
amint arról Cassius Dio (Kr. u. 163–229) megemlékezett.
37

A fentiek ellenére mégsem mondhatjuk, hogy a rómaiak találták volna fel az antiszemitizmust. Több változatban is fennmaradtak beszámolók a leprások és nemkívánatos idegenek Egyiptomból való kiűzetéséről, ami megfeleltethető az exodusnak. Ezen leírások egyes tudósok szerint az antiszemitizmus első felbukkanásának tekinthetők. A Kr. e. I. században több görög szövegben találhatunk ellenséges hangvételű leírásokat az istentelen, embergyűlölő zsidókról, többek között Diodórosz (kb. Kr. e. 90–30), Sztrabón (kb. Kr. e. 63 – Kr. u. 24) és Apión (Kr. e. 20 – Kr. u. 45) munkáiban – utóbbi szerző még rituális kannibalizmussal is megvádolta a zsidókat.
38

Ezek alapján bizonyosnak mondható, hogy az antiszemitizmus nem a keresztények és a zsidók Jézus isteni mivoltával kapcsolatos konfliktusából ered. Inkább az áll a háttérben, hogy az exkluzív vallások fokozott elköteleződést váltanak ki a híveikből, amire a kívülállók rendszerint ellenségesen reagálnak. E. Mary Smallwood szerint „elzárkózásuk népszerűtlenné tette [a zsidókat], ami később antiszemitizmussá vált”,
39
épp úgy, ahogy a keresztények kizárólagossága is ellenérzést gerjesztett a rómaiak körében. Ami azt illeti, Róma nemcsak a zsidókat és a keresztényeket üldözte, hanem az egyes, szintén kizárólagos pogány vallásokat is, mint az Ízisz és Kübelé (Magna Mater, az istenek ősanyja) köré épülő kultuszokat.
40

A pogány vallások hanyatlásával és a kereszténység felemelkedésével egyedül az antiszemitizmus maradt meg az ókori előítéletek közül. De hacsak nem hisszük, hogy az egyház volt a kulturális átadás egyetlen csatornája, nincs okunk azt feltételezni, hogy ne öröklődött volna át a nyugati civilizációra a kereszténység előtti antiszemitizmus, amely gyakran valóban a zsidók vallási különállóságával lehetett összefüggésben, ám attól függetlenül is létezett. A zsidókkal szembeni ellenségesség tehát alighanem önálló életet élt, amely az ókorban gyökerezett, és a zsidó vallás kizárólagossága is hatott rá. Példának okáért az Újszövetségben a zsidók nem gazdag fösvényként jelennek meg, ugyanakkor ez a sztereotípia ugyanolyan jellemző volt a középkori zsidógyűlölőkre, mint Tacitusra és római kortársaira. Emellett természetesen a két vallás teológiai konfliktusa is táplálta az antiszemitizmust.

Korai vallási konfliktus

Az Újszövetség több ízben is szigorúan, félelmetes hangnemben és rosszindulatúan hivatkozik a zsidókra. Az egyik legtöbbet idézett szöveg Máté evangéliumának 27. fejezetéből való: „Amikor Pilátus látta, hogy nem ér el semmit, sőt a zavargás még nagyobb lesz, vizet hozatott, a sokaság előtt megmosta a kezét, és így szólt: Ártatlan vagyok ennek az igaz embernek a vérétől. A ti dolgotok! Az egész nép így kiáltott: Az ő vére mirajtunk és a mi gyermekeinken! Akkor szabadon bocsátotta nekik Barabbást, Jézust pedig megostoroztatta, és átadta őt, hogy megfeszítsék.”
41

További példák:

- Máté 23:27: „Jeruzsálem, Jeruzsálem, aki megölöd a prófétákat, és megkövezed azokat, akik hozzád küldettek!”

- János 5:16–18: „Azért üldözték a zsidók Jézust, mert szombaton tette ezt. Jézus így szólt hozzájuk: Az én Atyám mind ez ideig munkálkodik, én is munkálkodom. Ezért azután a zsidók még inkább meg akarták ölni, mert nemcsak megtörte a szombatot, hanem saját Atyjának is nevezte Istent, és így egyenlővé tette magát az Istennel.”

Ezek a szövegrészletek érthető módon sok modern keresztény indulatait felkorbácsolták, egyben keserűséget szültek a zsidókban is. A fenti és a hozzájuk hasonló passzusokat a keresztény apologéták és a zsidó kritikusok sajnos túl gyakran kontextusukból kiragadva és összehasonlítások nélkül értelmezik és ítélik el. A kontextushoz tudni kell, hogy a szövegek szerzői is zsidónak tartották magukat, jóllehet felvilágosultabbnak a szövegben szereplő, a „haladásra” képtelen vagy arra nem hajlandó zsidóknál. Ezért a szigorú keresztény kritikusoknak – köztük J. T. Sandersnek
42
– az Újszövetség fenti sorai mellett arra is több figyelmet kellene fordítaniuk, hogy az abban foglaltakat összehasonlítsák az Ótestamentum prófétáinak szövegeivel, akik azokat a zsidókat kritizálják, akik nem gyakorolták megfelelően a hitüket. Jeremiás (18:23) például azt kéri az Úrtól: „Ne bocsásd meg bűnüket, ne töröld el színed elől vétküket! Roskadjanak össze előtted, bánj el velük haragod idején!” Majd, ezt a vonalat folytatva, Jeremiás (19:7–9) ekképp írja le az Úr válaszát: „Meghiúsítom ezen a helyen Júda és Jeruzsálem terveit: kiszolgáltatom őket ellenségeiknek, akik az életükre törnek, hogy fegyverrel ejtsék el őket. Holttestüket pedig az ég madarainak és a föld állatainak adom eledelül. […] Megetetem velük fiaik és leányaik
húsát.”

Többtucatnyi hasonló vers olvasható az Ótestamentumban, amelyek kontextusba helyezik az Újszövetség hasonló szövegeit, és így tipikus „házon belüli profetikus bírálatként” értelmezhetők.
43

Az Újszövetség zsidóellenes kijelentései kapcsán sokszor azért lángol fel a vita, mert azokat anakronisztikus módon egy rossz- indulatú és gyalázkodó keresztény többségnek tulajdonítják. Nem veszik figyelembe, hogy a szóban forgó szövegek keletkezésekor a keresztények nemcsak a görög–római birodalomban alkottak apró, üldözött kisebbséget, hanem még a náluk jelentősebb létszá- mú zsidó populációhoz képest is, Palesztinában és a jelentős számú, nagyobb római városokban élő zsidó diaszpórákban egyaránt. A korai keresztények pedig éppen ezekre a zsidó közösségekre koncentrálták hittérítő tevékenységeiket.
44
Kr. u. 100-ban, amikor az evangéliumokat már terjesztették, a Föld keresztényeinek száma még a nyolcezret sem haladta meg, és még egy évszázaddal később is csupán mintegy kétszázezer keresztényről beszélhetünk.
45
Ezzel ellentétben a zsidók száma hétmillió körül mozgott, s ebből úgy egymillióan éltek Palesztinában.
46
Eleinte tehát nem is a rómaiak, hanem a körülöttük élő zsidók jelentették a legnagyobb veszélyt a keresztényekre.

A keresztények zsidók általi üldözéséről szórványos és nyilvánvalóan hiányos bizonyítékok állnak rendelkezésünkre, de jó okunk van azt gondolni, hogy az üldözés mindennapos jelenség volt, és több száz éven át tartott.
47
Egyfelől a hithű zsidó szemében a kereszténység elfogadhatatlan, utálatos képződmény volt. Ellentétben a pogányokkal, akiknek a bűneit el lehetett intézni annyival, hogy tudatlan kívülállók, a keresztények, akik közül sokan zsidónak születtek, elutasították a Törvényt, miközben a zsidó hagyományok jog szerinti örököseinek tartották magukat. Ennél is rosszabb, hogy a keresztények felháborító eretnekségre vetemedtek, amikor nem egyszerűen a várva várt messiásnak tekintették Jézust, de egyenesen azt állították róla, hogy Isten fia, amivel látszólag ellentmondtak az egyistenhitnek is.
48
A vallásos zsidók szemében ezek szörnyű vétkek voltak, amelyek erőszakos megtorlásért kiáltottak.
49

Ami a zsidók megtorlásairól szóló bizonyítékokat illeti, tudjuk, hogy Az apostolok cselekedeteiben (ApCsel 22:4–5) Pál beisme- ri, hogy a Kr. u. 35-ös megtérését megelőzően a keresztényeket „a főpap és a vének egész tanácsa” elé vitte, hogy ott megkapják büntetésüket, de Az apostolok cselekedetei több esetről is beszámol, amikor az „apostolokat” megkorbácsolták. István diakónust 37-ben a szanhedrin ítélete alapján halálra kövezték. Később, amikor Pál nyugaton folytatta missziós tevékenységét, többször is megverték, egyszer pedig meg is kövezték a különböző városok helyi zsidó vezetői. A nagy zsidó történész, Iosephus Flavius (Kr. u. 37–101) beszámolója szerint Jakabot, Jézus testvérét és az egyház fejét a zsidó vezetők Jeruzsálemben 61-ben vagy 62-ben nyilvánosan megszégyenítették és kivégezték; az esetet Euszebiosz keresztény történetíró (263–339) is megerősítette. A zsidó fenyegetés tehát nagyon is valós volt.

Következésképp több tudós is felhívja rá a figyelmet, hogy az Újszövetség zsidóellenes passzusait egy indulatokkal teli vallási konfliktus egyik oldalaként érdemes értelmezni. Hiányoznak azonban a másik oldalra vonatkozó, szilárd bizonyítékok, azaz a zsidó források az I. századtól, a tanult rabbik által írott Talmud keresztényellenes kijelentései. Néhány, a Talmudból származtatott, erősen keresztényellenes részlet egy spanyol dominikánus szerzetes kiadásában jelent meg a XIII. században (állítólag egy keresztény hitre áttért zsidó szivárogtatta ki neki a szöveget), amelyet később Luther Márton is idézett.
50
1700-ban Németországban egy ehhez hasonló tartalmú, kétkötetes munka jelent meg. Mindkét kiadvány felkeltette az antiszemiták figyelmét, akik dühös röpiratokban idéztek ezen írásokból, ám hitelességüket zsidó és keresztény oldalról is cáfolták – a frankfurti zsidó közösség panaszai miatt a német köteteket a kormány lefoglalta.
51
Így hát az általános tudományos álláspont szerint a Talmudban egyetlen hiteles forrás sem említi Jézust,
52
és néhány elszigetelt esettől eltekintve nem is volt jelentős keresztényüldözés a zsidók részéről.
53
Ezek fényében James Everett Seaver magabiztosan jelenthette ki, hogy a korai keresztények elleni zsidó gyűlöletnek „nincs történelmi alátámasztottsága”.
54

Ezt a nézetet cáfolja meg Peter Schäfer kiváló tanulmánya. A Princeton Egyetem Zsidó Tanulmányok Tanszékének igazgatójaként kifogástalan szakmai hírnévvel rendelkező Schäfer a Jeruzsálemi és a Babilóniai Talmudot is vizsgálta. Előbbit az I–II. században rabbik jegyezték le, míg utóbbi valószínűleg a III–VI. század között keletkezett. Ebben a hatalmas kompendiumban számos utalás található Jézusra. Schäfer az alábbiak szerint foglalja össze ezek tartalmát:

Ellennarratívaként, lényegében az újszövetségi történetek paródiájaként jelennek meg, főleg ami Jézus születését és halálát illeti. Gúnyt űznek abból, hogy Jézus szűz anyától született. […] A legfigyelemreméltóbb az, ahogy az újszövetségi passió történetére reagálnak, amely a zsidók bűnösségét hangsúlyozza, amiért megölték Krisztust. Ezt itt teljesen megfordítják: igen, mondják, elfogadjuk érte a felelősséget, de szégyenkezésre nincs okunk, mivel egy istenkáromlót és bálványimádót végeztünk ki teljesen jogszerűen. Ennek megfelelően megfordítják a Jézus feltámadását bizonygató keresztény álláspontot azzal,
hogy Jézus a pokolra került, egyszersmind kijelentik, hogy ugyanez a sors vár a követőire is, akik hisznek ennek az imposztornak.
55

Schäfer további részleteket is kifejt:

- Mária, mikor már József felesége volt, házasságtörő viszonyt folytatott egy Pandera nevű római katonával (a névválasztás talán a parthenos, azaz „szűz” szóra utalhat). A zsidó törvények szerint mindkettejüket halálra kellett volna kövezni.

- Jézus mamzer (fattyú) volt, ezért ki kellett volna zárni a zsidó vallási életben való részvételből – a törvény bizonyos értelmezései szerint a mamzereket is halálra kellett volna kövezni.

- Jézus többekkel, köztük Mária Magdolnával is szexuális viszonyt folytatott.

- Jézust boszorkányság vádjában bűnösnek találták.

- Jézust nem feszítették keresztre, hanem halálra kövezték, majd a testét egy fára akasztották.

- Jézus az idők végezetéig a pokolra került, ahol forró ürülékben főzik.

Íme. Az Újszövetségben olvasható zsidóellenességet tökéletesen kiegyenlíti a Talmud keresztényekkel szemben ellenséges hangneme – és ne feledjük, hogy ezen szövegek többsége még abból az időből származik, amikor a keresztények elenyésző kisebbséget alkottak. Természetesen amikor a keresztények kerültek többségbe, a zsidókkal szembeni érzelmeik sokkal nagyobb társadalmi jelentőséget kaptak, mint a zsidók keresztényellenessége. Hiába állítják az ellenkezőjét a másokat félrevezető vagy mások által félrevezetett történészek, a katolikus egyház nem váltotta át az Újszövetség antagonizmusait az antiszemita támadásokra való
felhatalmazásra.

Az egyház és az antiszemita támadások

A monoteizmus történelmi következményeiről szóló könyvem
56
írásakor arra vállalkoztam, hogy összegyűjtöm az összes halálos antiszemita támadást, amelyet 500 és 1600 között nyugat-európai keresztény csoportok követtek el. A kutatást Kr. u. 500-tól kezdtem,
mert az azt megelőző konfliktusokról nagyon kevés megbízható forrás állt rendelkezésre. Elkezdtem tehát összeszedni a megbízhatóan dokumentált eseteket, és meglehetősen érdekes felfedezést tettem: 500 és 1096 között mindössze egyetlen ilyen eset történt – 554-ben a dél-galliai Clermont-ban (a mai Franciaországban) egy csoport több zsidót a kereszténység felvételére kényszerített, az ellenszegülőket pedig meggyilkolta. Az, hogy nem volt más hasonló eset, arra enged következtetni, hogy az egyház elítélte az efféle cselekményeket, hangsúlyozva, hogy a kierőszakolt áttérések nem tekinthetők érvényesnek, és a zsidókat békén kell hagyni.
57
Ezt az álláspontot
az évszázadok során az egyház újra és újra megerősítette; sőt az erőszakos megkeresztelés tilalmát a keresztes háborúk alatt a muszlimokra is kiterjesztették.
58

Nemcsak én nem találtam több támadást ebben a hosszú időszakban, hanem jeles zsidó történészek is erre jutottak. Nachum T. Gidal izraeli történész a keresztény-zsidó kapcsolatok „aranykoraként”
59
hivatkozik erre az időszakra, és a zsidó történelem díjnyertes kutatója, Robert Chazan
60
is „békés” periódusról beszél.
61
Léon Poliakov (1910–1997), az antiszemitizmus egyik legnagyobb tiszteletben tartott kortárs történésze „a zsidók kedvező státuszáról” beszélt ezen éra kapcsán: „A királyok, a nemesség és a püspökök széles körű autonómiát garantáltak a zsidóknak: így maguk kormányozhatták a közösségeiket, és a saját törvényeik szerint élhettek. A talmudi tudomány virágzott a Rajna és a Szajna partján, miközben Babilóniában a hanyatlás időszaka köszöntött be. […] [A zsidók] továbbra is szabadon vegyülhettek a keresztény lakossággal, és remekül kijöttek velük. […] A krónikák a XI. századig nem tesznek említést a zsidók elleni gyűlölet megnyilvánulásairól.”
62
Tehát az Újszövetség zsidókkal szembeni ellenséges kijelentéseinek több mint öt évszázadon át nem voltak erőszakos következményei.

Több középkori történész megjegyzi, hogy ugyanebben az időszakban az egyház az eretnekséggel sem foglalkozott. Nem mintha nem lettek volna eretnekek, ám az egyház úgy döntött, nem vesz róluk tudomást.
63
Meglátásom szerint a két jelenség összefügg egymással: a zsidókkal és az eretnekekkel szembeni türelmi politika annak volt köszönhető, hogy egyik sem jelentett valós veszélyt az egyház intézményére. Formálisabban megfogalmazva: ha valahol viszonylag biztos vallási monopólium létezik, a vallási nonkonformitás egészen addig tolerálható, amíg az eltérő hitű csoportok nem fenyegetik a vallásos elit hatalmát.
64
Az egyház biztonságban érezte magát, így a béke huzamos ideig fenn- maradhatott.

A tolerancia időszaka a XI. században ért véget, miután az iszlámmal való konfliktus, amely a keresztes háborúkhoz vezetett, megváltoztatta a vallásos fenyegetettség érzékelését. A komoly vallási konfliktusok általános vallási intoleranciához vezetnek, amelynek következtében a valódi fenyegetést nem jelentő, de a fősodortól eltérő, nonkonformista vallási csoportok által élvezett toleranciát is megvonják.
65
Ehhez nem is feltétlenül szükségesek a monopóliumban lévő egyház vezetőinek rendelkezései – a konfliktus következtében kialakulhat egy olyan általános légkör, amelynek hatására a laikusok maguk lépnek fel a vélt vallási fenyegetések ellen. Ez lehet a magyarázatuk a XI. században a keresztény világ egyes részein hirtelen megszaporodó végzetes antiszemita támadásoknak, valamint az eretnekekkel való véres leszámolásoknak. Ez egybevág azzal a ténnyel is, hogy a kereszténységgel szembeni komoly konfliktus hatására az iszlámban is új erőre kapott a zsidóellenesség és az eretnekek elleni hajsza!
66

Az eretnekség erőszakos leverését a katolikus klérus kezdeményezte a XI. században, ami többször is – többek között a katharok (albigensek) elleni – véres hadjáratokba torkollott. Az antiszemita támadásokat ugyanakkor már nem a papság kezdeményezte, és nem is állt az élükre, jóllehet a két jelenség nagyjából egy időben kezdődött. A zsidóellenes támadások a laikusok köreiből indultak, az egyház pedig igyekezett gátat szabni ezeknek, és sok esetben megakadályozta a további támadásokat.

Egyes történészek szerint már az 1096-ban, a „szegények hadjáratában”
67
Remete Pétert
68
követő férfiak, nők és gyermekek „szedett-vedett hordája” is zsidóellenes támadásokra vetemedett, mielőtt török földön lemészárolták volna őket.
69
Más történészek szerint ilyen támadásokra nem került sor.
70
Abban mindenesetre mindenki egyetért, hogy Péter követői kelet felé menet végigfosztogatták a kontinenst, és ennek keresztények és zsidók egyaránt áldozatául estek.
71

Ugyanakkor jól dokumentált tény, hogy a zsidók és keresztények békés együttélésének több mint öt évszázados időszaka 1096. május 3-án véget ért, amikor egy rajnai gróf, Emich von Leiningen
72
rátámadt a speyeri zsidó lakosságra.
73
Miután a térségben uralkodó herceg IV. Henrik német-római császár seregével a Szentföldre indult az első keresztes hadjárathoz csatlakozva, Emich lépett a helyébe. A gróf feladata az lett volna, hogy erősítést szervezzen, majd az ura után induljon keletre. Híre ment, hogy mielőtt a Szentföldre indult, IV. Henrik a rajnai zsidók kiirtását tervezte, hogy bosszút álljon Krisztus haláláért, ezért Henrik levelet írt az összes va- zallusának, cáfolva a pletykákat, és egyben parancsba adta, hogy kezeskedjenek a zsidók biztonságáért. Emich azonban úgy vélte, semmi értelme Isten ellenségei ellen harcolni keleten, miközben odahaza Krisztus ellenségei szabadon élhetnek. Ezért a saját embereit Speyerbe vezényelte.

A speyeri püspök azonban védelmébe vette a helyi zsidókat, így Emich erői mindössze egytucatnyi zsidót találtak, akikhez valamiért nem jutott el időben a püspök figyelmeztetése. A tizenkét zsidót kíméletlenül meggyilkolták. Emich ezután Worms felé vette az irányt. A helyi püspök ez alkalommal is a saját palotájában próbált védelmet nyújtani a város zsidó lakosságának. Csakhogy Emich harcosai betörték a püspökség kapuit, és mintegy ötszáz zsidóval végeztek. Egy héttel később hasonló jelenetek játszódtak le Mainzban is. A püspök ezúttal is a zsidók védelmére kelt, a támadók azonban őt is megtámadták, és menekülnie kellett. Később Kölnben és Metzben is megismétlődtek a fenti események. Léon Poliakov ekképp foglalta össze a történteket: „Fontos megjegyeznünk, hogy szinte mindenütt […] a püspökök akár az életük árán is védték a zsidó lakosságot.”
74
Emich erőinek egy része elszakadt a többiektől, és elindult, hogy a Mosel völgyét megtisztítsa a zsidóktól. Vigyáztak, hogy csak olyan városokat támadjanak, amelyek nem rendelkeztek önálló püspökséggel, és több ezer zsidóval végeztek.

Közben két másik, erősítésként Jeruzsálem felé tartó hadvezér is a zsidóság ellen fordult. Volkmar pap a helyi püspök ellenállásával szembeszegülve Prágában mészárolta le a zsidó lakosokat; egy Gottschalk nevű szerzetes pedig Regensburg zsidói ellen indított véres támadást. A pápa „élesen elítélte” ezeket a támadásokat, „de egyebet nemigen tehetett”.
75
A magyar lovagok azonban már sokkal többet tehettek az ügyért. Amikor Volkmar és csapatai a Magyar Királyság területére értek, ahol folytatták volna a zsidók elleni hadjáratot, a magyar lovagok a püspökük segítségére siettek, és szétverték a támadókat. Gottschalk hasonló sorsra jutott. Amikor pedig Emich is a magyar határhoz ért, az ő seregét sem engedték tovább a zsidók elleni brutális támadásaik miatt. Amikor mégis megpróbáltak betörni az országba, a magyar lovagok szétkergették őket.

A keresztes háborúk nagyra becsült történésze, Sir Steven Runciman (1903–2000) szerint ezen vereségeket „a legtöbb jó keresztény úgy értékelte, hogy ez Isten büntetése a zsidógyilkosságokért”.
76
Ez összhangban volt a helyi püspökök törekvéseivel, akik elszántan védelmezték a zsidókat, valamint azzal a ténnyel is, hogy a többi Szentföldre igyekvő hadsereg nem háborgatta a zsidókat – leszámítva azt a több százat, aki Jeruzsálemben lelte halálát, miután a város eleste után a teljes lakosságot lemészárolták a keresztény seregek.

Jóllehet a Rajna menti zsidók elleni támadásokat egy szűk kisebbség követte el, a támadások sajnos egy olyan időszakban irányították rá a figyelmet a Jézust elutasító zsidókra, amikor a vallási konformitás egyre hangsúlyosabbá vált. Ez a jelenség az egyház néhány tagját is utolérte. A második keresztes hadjárat idején (1146–1149) Pierre abbé, a francia clunyi apátság vezetője azt kérdezte: „Mi értelme elmenni a világ végére, és emberéletet és pénzt nem kímélve harcolni a szaracénok ellen, miközben idehaza szó nélkül elviseljük magunk között a hitetleneket, akiknek a Krisztus ellen elkövetett bűne ezerszer súlyosabb, mint a mohamedánoké?”
77

Mindenesetre a következő zsidóellenes erőszakhullámra mégsem Franciaországban, hanem ismét csak a Rajna völgyében került sor a második keresztes hadjárat alatt – ezúttal is Köln, Mainz, Metz, Worms és Speyer voltak a helyszínek.
78
Ezúttal egy Radulf nevű szerzetes szította fel az antiszemita erőszak szikráját. Az áldozatok száma azonban sokkal nagyobb lett volna, ha nem lép közbe Clairvaux-i Szent Bernát, aki a Rajna völgyébe lovagolva elrendelte a gyilkosságok beszüntetését. A beavatkozásról Bonni Efraim
79
zsidó krónikás is beszámolt:

Ekkor az Úr meghallotta a fohászunkat. […] A gonosz pap ellen egy jó papot küldött. […] Bernát apátnak hívták, és Clairvaux városából érkezett. […] [A]zt mondta nekik: „Jól teszitek, ha a muszlimok ellen harcoltok. De bárki, aki egy zsidó életére tör, maga is Jézus életére tör. Tanítványom, Radulph, aki a zsidók elpusztítására szólított fel, helytelenül cselekedett. A Zsoltárok könyvében ez áll a zsidókról: »Ne öld meg őket, hogy népem ne felejtsen!« Mindenki úgy tekintett erre a papra, mint egy szentre. […] Ha a Teremtőnk nem küldte volna el hozzánk az apátot […] nem maradt volna a zsidóknak egyetlen hírmondójuk sem.”
80

A keresztes hadjáratok hamarosan kifulladtak, de a zsidóellenes erőszak tovább tombolt a Rajna vidékén. A korábbi incidensek mélyen beivódtak a populáris kultúrába; ráadásul ezen a területen látványosan hiányzott a politikai hatalom. Ehelyett egy „politikailag töredezett”
81
területről beszélhetünk, ahol több eretnekmozgalom kezdődött és virágzott, mivel sem az
egyház, sem a kormányzat nem volt képes elfojtani őket, és a zsidóellenes támadások is itt tudtak igazán kibontakozni. Ezért fordulhatott elő, hogy 1270-ben helyi bajkeverők, akik a keresztes háborúk zsidópörkölői (Judenbreter) leszármazottjainak vallották magukat, újra zsidókat gyilkolhattak a Rajna mentén. Hasonló támadások történtek 1283-ban, 1285-ben, 1286-ban és 1298-ban is.
82

Amikor Európában kitört a „fekete halál” (1347–1350), ismét csupán a Rajna völgyére volt igaz, hogy az egyház képtelen megoltalmazni a helyi zsidóságot, melynek tagjait azzal vádolták, hogy a kutak megmérgezésével ők hozták Európára a pestisjárványt. A történet Spanyolországból ered, ahol eredetileg a muszlimokat vádolták meg a kutak megfertőzésével. Ezt később megváltoztatták, és idővel a spanyolországi zsidókat okolták, amit hamarosan antiszemita támadások követtek. Ezeket azonban a helyi püspökök hamar megfékezték egy IV. Kelemen pápa által kiadott bullára hivatkozva, aki arra utasította a papságot, hogy védjék meg a zsidókat. A püspökség elítélte a mérgezett kutakról szóló híreszteléseket, és elrendelte a pletykák terjesztőinek, valamint a zsidóellenes támadások elkövetőinek kiátkozását.
83

A Rajna-vidéken azonban még a pápai hatalom is csődöt mondott. Újabb erőszakhullám söpört végig a térségben, és ismét a már említett városokban került sor a zsidó lakosság lemészárlására: Speyerben, Mainzban, Metzben, Wormsban és Kölnben. Miért koncentrálódott az antiszemitizmus erre a régióra, miközben más német területeken béke uralkodott? Ahogy említettem, vélhetően azért, mert máshol a helyi vezetés kellően erős volt ahhoz, hogy elejét vegye a zsidóellenes erőszak elterjedésének.
84
És hogy miért értek véget a rajnai zsidóság elleni támadások a XV. század elején, arra is egyszerű a válasz: mert ekkorra már nem élt ezen a területen egyetlen zsidó sem. A Rajna völgyében élő zsidók tömegesen vándoroltak Kelet-Európa felé. Ezzel egy időben a hírhedten antiszemita városi közösségek jelentős része kiutasította zsidó tagjait – Köln 1424-ben döntött így, majd nem sokkal később a többi város is követte a példát. Ezeken a területeken egészen a XIX. század közepéig tiltották a zsidók letelepedését. A rajnai zsidók kiutasítása nem az egyház döntése volt, ez abból is látszik, hogy más német területeken, elszórtan továbbra is jelentős zsidó közösségek élhettek. Arról se feledkezzünk meg, hogy más európai országokban – Angliában (1290), Franciaországban (1306) és Spanyolországban (1492) –, ahol szintén sor került a zsidóság száműzésére, mindez a világi hatalmak döntésére történt, nem az egyház kezdeményezésére.

Az egyház tehát jelentős szerepet vállalt a zsidóellenes támadások megfékezésében, de a kirekesztésükből már többféle módon kivette a részét. A legtöbb helyen engedélyre volt szükség zsinagógák építéséhez, sok vita zajlott arról, hogy mikor ünnepelhetik a zsidó húsvétot, és keresztényeknek szigorúan tilos volt áttérniük a zsidó hitre. Számos korlátozás volt érvényben a keresztények és zsidók társas kapcsolataira: a házasságkötés és a szexuális kapcsolat törvénytelennek minősült, és a zsidók nem tarthattak keresztény szolgákat. Végül Európa legtöbb részén a zsidókat valamilyen jelvény vagy más megkülönböztető jelzés viselésére kötelezték. Ezenfelül gyakran a város egy kijelölt részén kellett élniük, ezek voltak a gettók (ami az olasz borghetto, „városka” szó rövidített alakja).

A muszlimok és a zsidók

A történészek több nemzedéke is „aranykorként” emlegette a muszlimok fennhatósága idején Spanyolországban élő zsidók helyzetét, ha a keresztény világ brutális antiszemitizmusával vetjük össze.
85
Senki sem vitatta Stanley Lane-Poole 1897-es állítását, miszerint „Spanyolország történelme szomorú kontrasztot mutat. A mohamedán uralom csaknem nyolc évszázada alatt Spanyolország egész Európának példát mutatott a civilizált és felvilágosult államról. […] Minden, ami naggyá és virágzóvá tehet egy királyságot, ami egy kifinomult és civilizált államhoz szükséges, a muszlim Spanyolországban megvolt.”
86
Ezt a ragyogó példát állította aztán szembe a kegyetlen és fanatikus Spanyol Királysággal, amely 1492-ben, miután Ferdinánd és Izabella végső vereséget mértek a mórokra, kiutasította a zsidókat az országból.

Azzal sem vitatkozott senki, amikor az ünnepelt zsidó történész, Heinrich Hirsch Graetz kijelentette: „A zsidóság világosságra törekedett, a szerzetesi kereszténység homályos ködösségre… A X. században tehát csak egyetlen ország volt, mely mintegy arra látszott teremtve, hogy a zsidó tudományoknak termékeny talajul szolgáljon, mely gyönyörű virágokat hajthat és pompás gyümölcsöt érlelhet – a mohamedán Spanyolország, mely a Pireneusi-félsziget legnagyobb részét foglalja magában.”
87
A legtöbb értelmiségi pedig egyetértőleg bólogatott, amikor Albert Einstein veje, Rudolf Kayser örvendezve hirdette: „történelmi csoda, hogy a történelem ugyanazon időszakában”, amikor a keresztény Európában „a zsidóüldözések orgiája” zajlott, a mór Ibéria zsidói olyan „aranykorban éltek, amihez foghatót a bibliai idők óta nem tapasztalhattak”.
88
Anthony Burgess sem maradhatott le, a Granada eleste utáni időszakról ezt írta: „A fenséges Córdobai Emírség, ahol a szépség, a tolerancia, a tudomány és a rend uralkodott, már csak múló emlék volt.”
89
Mi több, a spanyolországi zsidók száműzetésének ötszázadik évfordulójára kiadott kötetben az áll, hogy „a spanyol zsidóság arany- korát […] mindenekelőtt Maimonidész testesítette meg”.
90

Nem értem, hogy is hihetné el bárki ezeket az állításokat, legyen bármennyire katolikusellenes! Már önmagában Moses Maimonidész (1135–1204) életrajza nevetségessé teszi a fenti kijelentéseket. A Maimonidész család 1148-ban színleg felvette az iszlám hitet, amikor a córdobai zsidókat arra kötelezték, hogy térjenek át az igaz hitre, vagy hagyják el az országot, ellenkező esetben az életükkel fizetnek. Amíg a legtöbb történész megjegyzi, hogy 1492-ben Ferdinánd és Izabella felszólította a spanyolországi zsidókat, hogy vagy felveszik a kereszténységet, vagy el kell menniük az országból, arról érdekes módon megfeledkeznek, hogy a muszlimok ugyanezt követelték tőlük a XII. században. Arról sem tesznek említést, hogy sok zsidó, aki az iszlám színlelt felvétele helyett a mór uralom alá került Hispánia elhagyását választotta, az Ibériai-félsziget északi részére, a kereszténylakta területekre vándorolt. Mindenesetre tizenegy évnyi tettetett iszlámhívőség után a Maimonidész család annyira rettegett a lelepleződéstől, hogy Marokkóba menekültek, ahol folytatták ezt a rejtőzködő életmódot. Felnőtt élete során tehát az egyik legünnepeltebb középkori zsidó gondolkodó muszlimként élt.
91
Történetéből világosan látszik az, amit Richard Fletcher is megfogalmazott, miszerint „a muszlim Hispánia még a legfejlettebb korszakában sem volt sem toleráns, sem felvilágosult társadalom”.
92

Valójában ahogy a zsidók is elnyomott kisebbségként éltek a keresztény világban, a zsidók és a keresztények még a „békés” időszakban is szigorú korlátozások és stigmák közepette éltek a muszlim társadalomban. Ahogy az iszlám történelmében jártas történész, Marshall G. S. Hodgson (1922–1968) rámutatott, a muszlim hatóságok a kezdetektől fogva minden adandó alkalmat kihasználtak, hogy megszégyenítsék vagy megbüntessék a dzimmiket – az iszlám hitet elutasító zsidókat és keresztényeket. A hivatalos irányelv szerint a dzimmiknek „alsórendűnek kellett érezniük magukat, tud- niuk kellett »hol a helyük«, […] [törvényeik értelmében] a keresztények és a zsidók nem ülhettek lóra, legfeljebb öszvérre, és ruháikon megkülönböztető jelzést kellett viselniük, ha muszlimok között mutatkoztak”.
93
Egyes helyeken a nem muszlimoknak megtiltották, hogy a muszlimokéhoz hasonló ruházatot viseljenek, és nem lehetett náluk fegyver sem.
94
Ezenfelül a nem muszlimokat jóval súlyosabb adóterhek sújtották.
95

Az, hogy a keresztények hasonlóan elítélendő módokon alázták meg a közöttük élő zsidókat, most ebből a szempontból nem lényeges, hiszen épp az iszlám toleranciáról szóló állítások abszurditására szeretnék rávilágítani. A történészek nem pusztán a dzimma rendszerének agyonhallgatásával tudták életben tartani a hamis állításaikat, hanem azzal is, hogy miután a keresztény és muszlim világban egyaránt volt egy hosszú ideig tartó időszak, amikor a zsidók háborítatlanul élhettek, az iszlám területeken élvezett háborítatlan időszakot azzal a későbbi időszakkal hasonlították össze, amikor a keresztényeknél ismét megjelent az antiszemita erőszak. Csakhogy amíg a keresztények intoleranciájára jelentős hatással voltak az iszlám elleni keresztes háborúk, addig ugyanez a konfliktus az iszlámon belül is kiélezte az antiszemita erőszakot. Csak Granadában több ezer zsidót mészároltak le a XI. század végén,
96
amiről nagyon kevés szó esik a „dicsőséges” Granadáról szóló történelmi értekezésekben. Ezzel összhangban Mohamed próféta nyugati biográfusai vonakodnak elismerni (vagy megpróbálják igazolni), hogy muszlimok először Medinában mészároltak le zsidókat, ahol Mohamed a város összes felnőtt zsidó férfiját (mintegy hétszáz embert) lefejeztette, miután megásatta velük a saját sírjukat.
97

A tizenegyedik parancsolat

Mindent egybevetve, a keresztény egyház és az antiszemitizmus kapcsolatát vizsgálva a legégetőbb kérdés nem is az, hogy a keresztények miért támadtak olykor zsidókra, hanem az, hogy egyáltalán miért tűrték meg őket maguk között. A keresztény eretnekekkel, a katharokkal, a valdensekkel, fraticellikkel és más csoportokkal ellentétben a zsidók voltak az egyetlen valóban jelentős létszámú, nyíltan nonkonformista vallási csoport Európában, egészen az evangélikusok fegyveres erővel kiharcolt szabadságáig. Robert Chazan megfigyelése szerint a gyanakvás és a számtalan formában megmutatkozó diszkrimináció ellenére „alapvető tényként kezelték, hogy a zsidóság a keresztény társadalmon belül létezhetett és gyakorolhatta a maga vallását”.
98

A keresztények azért tehettek kivételt, mert a teológiai doktrína szerint Krisztus második eljövetelét a zsidók megtérése jelzi majd, amit úgy értelmeztek, hogy a zsidó nonkonformitás Isten tervének része, és az ő végső megtérésük Isten kezében van. Ezért a középkorban egyetlen pápa sem próbálkozott a zsidók megtérítésével,
99
Hippói Szent Ágoston (354–430) pedig azt mondta, hogy aki kioltja egy zsidó életét, azt Isten „hétszeres bosszúja” sújtja.
100
Akinek ez kevés, annak a figyelmébe ajánlom Steven T. Katz nagyra becsült történész, a Bostoni Egyetem Elie Wiesel Zsidó Tanulmányok Központja igazgatójának alábbi sorait. Katz, aki a „tizenegyedik parancsolatként” tekint a „Ne ölj zsidókat!” felszólításra, így fogalmaz: