Gárdonyi Géza

A kapitány

Fapadoskonyv.hu Kft.

Fapadoskonyv.hu Kft.

honlap: www.fapadoskonyv.hu

e-mail: info@fapadoskonyv.hu

Borító: Rimanóczy Andrea

ISBN 978-963-299-041-5

A háboru elején gyakorta irták, hogy nem sülnek el az orosz srapnelek.

Ime a történet az orosz srapnelről, amely kétszer is elsült.

I.

Nyikorgó vasas szekerek: nehéz ládákat szállitanak a katonai szertárba.

– Rakjátok le, – mondja a gyár főigazgatója.

Hosszúra nőtt úr, mint fák közt a jegenye. A fekete vidraprémes bunda szinte reverendának látszik rajta. Cilindert visel. A bundája gallérját felhajtotta, hogy kilépett az autójából, – csak épp az orrahegye látszik ki, meg a bajusza. Trencséniesen nyírott a bajusza, – azaz hát angolosan.

– Rakjátok le, – mondja, – és srófoljátok le ennek a felső ládának a tetejét.

Az ősz első dere fehérlett aznap a szertári udvar gyepén. A katonák keze vörös volt a hidegtől. Az akácfákon már tél-túl lógott egy-egy sárga levél. Az udvar belső szögletén, az iroda előtt mintha ázott feketés rongyok éktelenkednének a lugason, zöldesen feketés rongyok. Közülök néhány bibircsós futótök sárgállott elő.

Az ügyeletes kapitány némán váltott üdvözlést a gyárossal. Mogorva volt és szintelen arcu, mintha valamiképpen rokona volna a bibircsós futótöknek.

– Ennek a felső ládának a tetejét, – mutatta a gyár igazgatója.

– Valamennyiét, – harsogta a kapitány.

És szétvetett lábbal állt, mint a kakas, mikor kukorékol.

– Hát valamennyiét, – ismételte készségesen a gyáros.

Elmosolyodott, s mentegetődzve fordult a kapitányhoz:

– Nem szoktuk, azelőtt nem szoktuk ugyan, dehát helyes: ez a rend.

A kapitány vállat vont:

– Ha csak magamról volna szó... Dehát mások is jönnek. Lehet: ma jönnek. Lehet: holnap jönnek. Éshát, tudja, a japán háboru óta...

– Tudom, tudom. Vigyáztunk is. Elvégre gyujtóban is találkozik olyan szál, amelyik nem lobban. Különben nézzünk meg egyet.

Már vagy tiz láda fel volt nyitva. A srapnelek ezüst pálcaként palackokként csillogtak bennök. Hidegen, félelmesen.

A gyár igazgatója lehajolt az először felnyitott ládához, és talpra emelte benne a szélső srapnelt. Intett inasának: vegye ki.

A kapitányra tekintett:

– Vagy kapitány úr választ? Tessék, akármelyik ládából.

– Tizennegyedik láda, második srapnel.

A tüzérek hamar-kézzel bontották fel a tizennegyedik ládát, és emelték ki a srapnelt, a másodikat.

A gyáros visszaigazitotta a magas vidragallért a nyakán.

– Meleg a szobája, kapitány uram? Nem? Mégis melegebb tán, mint ideki. Ott is megvizsgálhatjuk tán a két srapnelt. Ugyis ott irja meg az ideiglenes elfogadványt. De rosszkedvű kapitány uram? Beteg talán?

– Beteg is, nem is, – felelte útközben a kapitány, – a fejem fáj, és azért is zártam el a melegvezető csapját. Nehány nap óta rosszakat álmodok.

– Csak az legyen a legnagyobb baj.

– De szédülök is. Meg-megszédülök, mintha torony erkélyén állanék.

A gyáros elmosolyodott:

– Az is megtörténik mindenkivel.

– Nem, ez nem olyan. Egy hete nem ittam egy korty bort. Rendes időben fekszek, kelek. Még csak cigarettát se szivok napközben.

– Hát akkor orvost...

– Orvost? Soha. Mind azon kezdi, hogy ne igyak, ne szivarozzak. Dehát különben se vagyok én beteg. Csak azok a fene gyötrő álmok...

– Álom: bolondság.

A kapitány megállt:

– Nem, ez nem bolondság. Amit az éjjel álmodtam... Vénasszonyok szokták csak, de elmondom. Itélje meg álmodik-e más ember ilyet? Elmondom. Hát: Rjepin festőnél vagyok és képet rendelek nála. Fessen nekem egy Ámort, amint lő. A szalonomba szántam, szembe a diványommal.

– Érdekes gondolat.

– Rjepin vállalja. Egyszercsak hozzák is a képet. Meg se nézem, csak függesztetem a mondott helyre. Mikor jelentik, hogy megvan, bemegyek a szalonomba, háttal a képnek. Cigarettára gyujtok, – még mindig háttal a képnek. S a diványra ülök, hogy mingyárt az első szemnyilatra úgy lássam, ahogy majd a vendégeim látják. Hát képzelje: egy gyönyörü nyúlánk leány, lábfejig érő selyem ingben.

– Pompás!

– Bűvölő! Egy lánynyá vált fehér szegfü! És semmi egyéb rajta, csak az az egy szál ing. A lába meztelen.

– Node ilyen ötlet!...

– A lány a diványon ülőre mosolyog, és céloz. Képzelje: mivel? Csuzlival, – olyan gumipuskával, amilyennel a diákgyerekek játszanak, csakhogy az ő csuzlijában egy szál piros rózsa van. Megvonja a gumit, és céloz rám...

– Mind ilyenek a rossz álmai, kapitányom? Adja nekem bérletbe.

A kapitány sötéten rázta a fejét:

– Nem mondtam még el. Fáraó óta nem álmodtak ilyet! Hát ahogy ott gyönyörködök a festő gondolatában, egyszercsak azt látom, hogy a nő mosolygása vigyorgássá szélesül: a bájos arc helyén egyszercsak piszkos sárgás halálfej... A kezében a diákpuska ijjá változott, erősen megvont ijjá. S rózsa helyett egy rozsdás nyil irányul reám.

S a kapitány megrázkódott.

– Rossz jel.

– Ugyan...

– Nem akarok még meghalni.

– No de...

– Isten minden jót megadott eddig nekem, megadja ezután is.

– Amen.

– Csak innen kiszabaduljak. Tudja, hogy büntetésből helyeztek ide a szertárba. A pokol pitvara ez! Lóvá butul itt az ember ebben a fagyos unalomban.

– Hát bizony...

– Egy cigarettát nem szabad elszivnom itt. A meleget két versztről vezetik csöveken. Jégcsap mikorra ide ér. De még azt se bánnám: űlnék itt bundában, csak cigarettáznom lehetne. Gondolhatja: én, aki száz cigarettát szivtam el naponkint... Loppal se lehet. A bizottság akármikor betoppanhat, és ha megszimmantják a füstjét, vagy meglátnak egy cigaretta-csutkát... A pokol pitvara ez!...

A gyáros mosolygott:

– Azért büntetés.

– Hát... büntetés. Tudja talán: igen vigadoztunk akkoriban. Az egész tisztikar. Minden pezsgőt nekünk gyártottak Franciaországban, és minden selyem-harisnyát mink vettünk meg... Csak az a szánkázás nappali világosságnál...

S a kapitány a fejét rázva nevetett.

A gyáros is elmosolyodott:

– Hallottam.

– Bolond ötlet volt.

– Dehát bizonyára ott van már az a tinta a kalamárisban, amelyikkel megirják visszahelyezésemet.

– Bizonyára.

– És akkor... Én még sokat várhatok az élettől. Most kezdek voltaképpen élni. Fiatal vagyok még, a ragyogóját! Hitel is van még, a csillogóját! Még sok cigarettát elszivok én!

Közben beérkeztek az íróházba, s mind a ketten meghajoltak a cár arcképének. A köztüzér az asztalra állitotta a tizennegyedik láda srapneljét, a gyáros inasa is az első ládáét. S mind a két szolga kihátrált az ajtó elé.

A gyáros megtapogatta a két srapnelnek a kupakját.

– Ez az, – mondta, – ez az. Ezt nem az arzenálnak csináltuk. Szoktunk így... barátainknak... Ennek kézzel is lecsavarható a teteje. Ám ügyeljen kapitány uram, hogy ellenkezőn csavarja: ez ugyanis jobbra nyilik, balra zárul. Tegye el emlékül: ritkaság az efféle.

S külön állitotta az ezüstösen ragyogó srapnelt a kalamáris mellé.

A kapitány viszont egy palack kaukázinkát állitott oda, s két pohárkát is.

Az egyik pohárka már nedves volt.

A kapitány arcán különben is látszott, hogy az embert is azon virágok közé sorolja, amelyek csakis gondozva virulnak, – gyakori öntözéssel. Hát virult is ő, pirosan, mint a bazsarózsa, – csak aznap volt sárga, mint a varacskos tök.

– Emlékül, – ismételte bágyadt visszahangként a gyáros szavát, – emlékül.

Éshogy:

– Jobbra nyilik, balra zár...

S látszott, hogy az elméje másutt bolyong, csak épp gépiesen ismétli az ajka a gyáros szavait.

– Csak ez az egy, – mentegetődzött a gyáros, – mivelhogy ez izé... csak mutató. Önnek.

– Nekem?

– Emlékül kapitányom, emlékül. A szobrász szoboröntvényt ad emlékül, az órás órát, a srapnelgyáros srapnelt.

– Srapnelt?

– Srapnelt.

– Mi fenének az nekem? Örülök, ha nem látok srapnelt.

– Nono, hát srapnelben is vannak különbségek. Van gyári srapnel és van remekbe készült. Szoktunk... És még eddig mindig szivesen fogadták.

A kapitány bágyadozott.

– Szivesen fogadták, – ismételte halk visszahangként.

– Mikor igy külön hoztam.

– Külön.

– És gondoltam az efféle emlék nem megvetni való. Emlék: emlék. Mert bizony kapitányom: alighanem utoljára vagyok itten.

– Utoljára?

– Igaz, hogy az elődjének is ezt mondtam, tavaly, mikor ön is itt járt kapitány uram. De már az idén, érzem, hogy csakugyan utoljára. Nem szeretem ezt a mesterséget, kapitányom, nem szeretem. Szegény feleségem betege már. Hogy azt mondja: – Elkárhozunk Avram, elkárhozunk. Az ördög gyára az ágyugyár: minden lélekért te vagy felelős.

A kapitány a két halántékát nyomogatta.

– Derék asszony, jólelkű derék asszony, – motyogta szórakozottan.

– Éshát most, éjjel nappal gyártunk. Igaz, hogy reá-szállunk a németre.

– Bár indulnánk már. Tavaszszal bizonyosan indulunk. Ámbátor ha tavaszszal mondják, nyár lesz abból.

– Én is gondoltam. Hiszen minden munició Vilnába, Varsóba, Kijevbe megyen.

A kapitány felhajtotta a pohárka szeszt, jobban mondva beloccsantotta a torkába, s ahogy letette a poharát, a szeme a srapnelen állt meg.

– Dehát hogyan, hogy ez a srapnel jobbra nyilik?

– Hogy csak az nyithassa, akinek szántuk.

A kapitány megint a srapnelre nézett, s a szeme egyszerre megélénkült.

Megélénkült, de csupán egy villanatra.

Aztán az arca megszögletesült, két szemöldöke összevonult.

– Akinek szántuk?

Az igazgató nyugodtan nyalogatta a pohárkából bevett cseppet.

– Akinek szántuk.

S hosszú lábaszárát keresztbe vetve dőlt hátra a bőr-utánzatu sárga viaszosvászon fotöjben.

A kapitány szigoruan nézett reá:

– Szokás ez a gyárban?

– Szokás.

A kapitány fölkelt és a srapnel fölé hajolt.

– A gyár bélyege csakugy rajta van, mint a rendes srapneleken.

– Csakúgy.

– Más tiszteknél is láttam effélét.

– Láthatta.

– Az elődömnél is.

– Nála is.

– És ha én ezt a srapnelt most lefoglalom?...

S állt, mint a kakas, mikor kukorikol. A karját összefonta.

Az igazgató elmosolyodott:

– Hogy érdemeket ragyogtasson a gyorsabb szabadulásra...

– Kötelességemet teljesitem csupán.

A jegenye-ember nyugodtan mosolygott:

– Hogy azt lássák, milyen keményen teljesiti a kötelességét: egyszerre előbbre léptessék. Mondtam, hogy a srapnel visszafelé csavarodik...

– Mi az, hogy: visszafelé csavarodik.

– Az, hogy visszafelé is sül el.

– Visszafelé is...

– Visszafelé is. Ön arra lőne vele, hogy kiszabaduljon, holott akkor éppen azzal bizzák meg, hogy továbbra is itt maradjon. Egy fokkal felsőbb rang, de ki szivja el a cigarettákat?

A kapitány szinte hátra-lükkent.

A gyáros nyugodt kézzel vette fel ismét a pohárkát és nyalintott egy cseppet.

– Ön valóban bátor ember, – mondta nyugodt szin alá szoritott gúnynyal, – nem törődik azzal, hogy magára duzzasztja minden feljebbvalójának az epéjét: maga emlitette az imént, hogy efféle emléksrapnelt minden elődjénél látott.

A kapitány csak nézett merőn, mint a kakas mikor harcra mered:

– És a gyár?

– A gyár...

– A gyár nem rendül meg, ha belecsap a villám?

– A gyárnak villám-háritója tökéletes. Ki-ki annak ád ajándékot, akinek akar. A gyár is. Ki tilthatja meg? Ki tilthatja meg? A szertári tiszt urak akaratlanul is szolgálnak nekünk is. Tehát mink is juttatunk valamit nekik is. A kard-gyár díszes kardot ajándékoz, a csizmagyár cifra-talpu csizmát, – a srapnelgyár bonbonnal töltött srapnelt.

A kapitány megemelte a srapnelt.

– De ennek a sulya...

– Súlya? Mi ez a súly az olyan gyárnak, amely milliárdokban irja a számláit? És ha ez a súly jó volt az elődjeinek...

– De jó lesz-e a vizsgálóbizottságnak? Tudja ön, hogy nemcsak én vizsgálom a gyár srapneljeit.

A gyáros elmosolyodott.

– De ön rakatja fel a ládákat: melyik hova menjen. Éshát csak a külső ládákból veszik ki a vizsgálandókat.

– Hm, hm...

– Teljesen az ön rendelkezésén fordul, hogy például azok a ládák, amelyek sarkán egy kis B betü látható, Varsóba utazzanak.

A kapitány a srapnelre pillogott.

– A B betüsek Varsóba...

– Varsóba.

– Hm, hm... Mért éppen Varsóba?

– Ez merőben gyári ügy. Mink tudjuk legjobban: melyik erősségben milyen ágyuk vannak. Kovnóban újak, Kijevben vének. Vén embernek kása a jó, fiatal a mogyorót is megropogtatja.

A kapitány gondolkodva nézett a srapnelre.

A szemöldöke még mindig össze volt vonva. Bibircsós arca még mindig szögletes volt és hideg.

Fogta a tollát és megfirkantotta az iratot, amelyben tizezer srapnelnek a beszolgálását és elfogadását ismeri hiánytalannak.

– A gyárat fel fogom jelenteni, – mondta az iratot átnyujtva, – még ma.

A gyáros mosolyogva hajolt meg.

– A gyár mindazonáltal megküldi a második srapnelt is, decemberben, a karácsonfa alá. Az ön ügye, ha kiveti az ablakon.

A kapitány nem felelt.

Hivatalos udvariassággal kisérte ki a gyárost az udvarból is, s a kapuban kezet nyujtott.

– A hivatali helyiségen kivül barátok maradhatunk, – mondta bágyadtan.

S abban a percben olyan volt megint, mint a beteg kakas: sárga és lógószárnyu.

– Igy helyes, – felelte meleg kézszoritással a hosszu ember, – igy helyes.

A kapitány visszatéret megint a halántékát dörzsölte. Mikor a ládához ért, elgondolkodva állt meg, s bámult maga elé.

A tüzérek szótlanul szögezték a ládák tetejét. Kis vas-kerekű kézi targoncák nyikorogtak a srapnel-tár belsejében.

Varjusereg szállt el a gyár fölött.

A kapitány fölemelte a fejét és a tüzérekre nézett:

– A B-betüs ládákat, – kukorékolta, – belülrakjátok!

Megtántorodott.

Leült a szélső ládára, és a halántékát dörzsölte.

Közben megint autó állt meg a gyár előtt, kettő is. Arany vállrojtos tisztek léptek ki belőlük.

A kapitány nem kelt föl az érkezettek üdvözlésére, pedig nagyrangu tisztek voltak. Az őr tisztelgő ordítására még a fák is haptákba rándultak előttük.

Csak a kapitány nem mozdult. Űlt a láda-oszlopnak támaszkodva. Lógó feje a mellén.

– Alszik?

Egy tüzér oda-ugrik és megrázza:

– Kapitány uram, az ezredes úr... A kapitány lefordult, mint a vágottnyaku kakas.

– Gyorsan orvosért! Még meleg!...

A láda-toló targoncára fektetik. És két tüzér beviszi az iróházba. A tisztek elképedten kisérik.

Odabent lefektetik a diványra.

Az orvos megérkezik.

– Ezen már nem segit az érmetszés se.

Valamennyien keresztet vetnek.

– Szállitsátok a lakására az autómon, – rendelkezik az ezredes. – A hivatal ajtaját pecsételjétek le. Ezt a két srapnelt meg vigyétek ki a többi közé.