Laposa Tamás

Digitális kohézió

Laposa Tamás

Digitális kohézió

Budapest, 2023

Szerző

Laposa Tamás

Szakmai lektorok

Antal Tímea

László Gábor

A kézirat lezárásának éve: 2022

Kiadja a Nemzeti Közszolgálati Egyetem

Ludovika Egyetemi Kiadó

A kiadásért felel: Deli Gergely rektor

Székhely: 1083 Budapest, Ludovika tér 2.

Kapcsolat: kiadvanyok@uni-nke.hu

Felelős szerkesztő: Pordány Katalin

Olvasószerkesztő: Tomka Eszter

Korrektor: Nagy Judit

Tördelőszerkesztő: Fehér Angéla

ISBN 978-963-531-733-2 (ePDF) | ISBN 978-963-531-734-9 (ePub)

© A szerző, 2023

© A kiadó, 2023

Minden jog védve.

Tartalom

Előszó

1. Költségoptimalizáció – elméleti alapok

1.1. A szabályozás költségszerkezete

1.2. Az adminisztratív terhek

1.3. Az SCM módszertana

2. Szabályozásoptimalizáció az Európai Unióban

2.1. A szabályalkotás modernizációja és minőségének javítása

2.2. Az Adminisztratív terhek csökkentésének cselekvési programja

3. Az e-kohézió koncepciója és szabályozási környezete

3.1. Az e-kohézió-koncepció

3.2. Az e-kohézió uniós szabályozási háttere

3.2.1. Elektronikus adatcsere

3.2.2. Az egyszeri adatbekérés elve és a rendszerek interoperabilitása

3.2.3. E-aláírás

3.2.4. E-dokumentum-kezelés, e-audit, információbiztonság

3.2.5. Adatvédelem és üzleti titkok védelme

3.2.6. Felhasználóbarátság

3.2.7. Mobilapplikációk

3.3. Az e-kohézió komponensei a hazai szabályozásban

3.3.1. Elektronikus adatcsere

3.3.2. Egyszeri adatbekérés

3.3.3. Interoperabilitás

3.3.4. E-aláírás

3.3.5. E-dokumentum-kezelés

3.3.6. E-audit

3.3.7. Határidők számítása

3.3.8. További komponensek

4. Az e-kohézió stratégiai környezete

4.1. A digitalizáció 2020 előtti stratégiai környezete az unióban

4.1.1. Digitális menetrend

4.1.2. Egységes digitális piac

4.2. A digitalizáció 2020 utáni stratégiai környezete

4.2.1. Európa digitális jövőjének megtervezése

4.2.2. Európai adatstratégia

4.3. A digitalizáció hazai stratégiai környezete 2020 előtt

4.3.1. A Magyary Zoltán közigazgatás-fejlesztési program és a Magyar közigazgatás- és közszolgáltatás-fejlesztési stratégia (2014–2020)

4.3.2. Digitális jólét program

4.4. A digitalizáció hazai stratégiai környezete 2020 után

4.4.1. Nemzeti digitalizációs stratégia

5. Az e-kohézió a fejlesztéspolitikai programokban

5.1. E-kohézió a partnerségi megállapodásokban

5.2. Az e-kohézió megjelenése a fejlesztési programokban

6. E-kohézió – az Európai Bizottság által végzett kutatás eredményei

6.1. E-kohézió a partnerségi megállapodásokban

6.2. A tagállami koncepciók elemzése

7. Az e-kohézió hatásai és gyakorlati megvalósítása – hazai tapasztalatok

7.1. Az elektronikus portál általános bemutatása

7.1.1. Hozzáférés, regisztráció, belépés

7.1.2. A felület kezdőoldala, általános funkcionalitása

7.1.3. Felhasználótípusok

7.1.4. Támogatási lehetőségek

7.1.5. Projektek kezelése, statisztikák

7.1.6. Folyamatban lévő feladatok kezelése

7.1.7. Beszerzések kezelése

7.1.8. e-Posta

7.1.9. Állami értékelés

7.1.10. Navigációfüggetlen funkciók

7.2. Az elektronikus portál használata – kérelem kitöltése és beküldése

7.2.1. Támogatási kérelem létrehozatala, a támogatásikérelem-kitöltő működése

7.2.2. Támogatási kérelmek kitöltése és beküldése

Jegyzékek

Rövidítések jegyzéke

Ábrák jegyzéke

Táblázatok jegyzéke

Szemelvények jegyzéke

Felhasznált irodalom

Előszó

Az EU stratégiai és szakpolitikai célkitűzéseinek elérését nemzeti és uniós szintű szabályok szavatolják. A szabályozás garanciális jellegének érvényesítése különböző költségek formájában jelenik meg az érintettek szintjén. A szabályozás egyik lényeges követelménye, hogy a jogalkotás biztosítsa a szakpolitikai célok maradéktalan és megfelelő minőségű megvalósulását, de ne generáljon indokolatlan adminisztratív terheket az érintettek számára. Az optimális költségszint elérése megfelelő módszertani előkészítést, az optimális költségszint megőrzése pedig a gazdasági, technológiai, társadalmi változások figyelembevételével a szabályozási környezet folyamatos aktualizálását igényli. A szabályozás optimalizációjának egyik kiemelt eszköze az eljárási folyamatok észszerűsítése és az ügyféloldali adminisztratív terhek csökkentése, ennek érdekében az EU számos programot indított az elmúlt évtizedekben.

A kohéziós politika az EU kiemelt szakpolitikájaként közvetlenül támogatja az unió alapvető céljainak (gazdasági, társadalmi és területi kohézió) megvalósulását. A szakpolitika elsődlegesen a régiók közti különbségek csökkentésére fókuszál, a versenyképesség javítása, a munkahelyteremtés és a gazdasági növekedés serkentése révén. A kohéziós politika többéves fejlesztési programok megvalósításával, célzott támogatások nyújtásával járul hozzá a kohéziós célkitűzések és az unió stratégiai céljainak eléréséhez. Az adminisztratív terhek csökkentése a programok megfelelő végrehajtásának érdekében a kohéziós politika terén is fontos hangsúlyt kap.

E szakkönyv célja a kohéziós politika adminisztratív terheinek csökkentését célzó e-kohézió-koncepció bemutatása. A mű ismerteti a koncepció stratégiai, szakpolitikai, technológiai és szabályozási környezetét, valamint a megvalósítás hazai és nemzetközi gyakorlatát.

Az első fejezet áttekinti az adminisztratív terhek csökkentésének tudományos és módszertani hátterét, bemutatja a szabályozás költségeit, a költségek számszerűsítésének és csökkentésének módszereit.

A második fejezet a szabályozás optimalizációjával és minőségének javításával, az adminisztratív terhek csökkentését célzó uniós programokkal foglalkozik, amelyek keretében az e-kohézió-koncepció kidolgozása elindult. Az e-kohézió kialakulását, valamint koncepcionális alkotóelemeit és szabályozási kereteit a harmadik fejezet mutatja be.

A negyedik fejezet célja, hogy felvázolja a koncepció stratégiai kontextusát hazai és uniós szinten a 2014–2020-as és az aktuális programozási időszak tekintetében is. Az ötödik fejezet az e-kohézió megvalósítását támogató intézkedések hazai fejlesztéspolitikai kereteit mutatja be.

A hatodik fejezet az e-kohéziós portálok kialakításának nemzetközi tapasztalatait dolgozza fel a tagállamok 2014–2020-as partnerségi megállapodásai alapján, a hetedik fejezet pedig bemutatja az e-kohézió hazai gyakorlati tapasztalatait s annak tehercsökkentésre gyakorolt hatásait.

1. Költségoptimalizáció – elméleti alapok

Gazdaságelméleti szempontból a szabályalkotás klasszikusan azért szükséges, hogy orvosolja a piaci tökéletlenségeket és javítsa a gazdasági teljesítőképességet. A szabályozás alapvető céljai, figyelembe véve a szociális, humanitárius és környezeti megfontolásokat és a társadalmi igényeket, az elmúlt évtizedek során fokozatosan bővültek. Mindez az irányadó joganyag jelentős bővülését eredményezte.[1]

Az uniós szabályalkotás magas szintű célja az állampolgárok biztonságának, a gazdaság növekedésének és a versenyképesség megőrzésének szavatolása. Az egységes uniós szabályok nagymértékben egyszerűsítik a jogalkalmazást, a tehercsökkentést, és elősegítik az egységes piac fejlődését nehezítő akadályok lebontását.

Az Európai Unió szabályozási környezete dinamikusan változik, és ez a szabályok alkalmazhatóságának és költségszerkezetének folyamatos vizsgálatát, a végrehajtás optimalizációját igényli, hogy az unió megfelelő szakpolitikai válaszokat tudjon adni a globális technológiai, gazdasági és környezeti kihívásokra.[2]

E fejezet célja a szabályozás költségeinek bemutatása és az egyes költéségtípusok rendszerezése, valamint a költségszerkezet-optimalizálás egyik legcélravezetőbb módjának, az adminisztratív tehercsökkentés módszertani hátterének megismertetése.

1.1. A szabályozás költségszerkezete

A szakpolitikai eredményesség (a kitűzött szakpolitikai célok teljesülése) érdekében a szabályok kötelezettjeinek számos előírásnak kell megfelelniük, és ez az érintettek oldalán különböző költségeket generál. A felmerülő költségek részben elkerülhetetlenek, mivel a szabályok érvényesítse nélkül a szakpolitikai célok teljesítése nem lenne lehetséges. A felmerülő költségek másik csoportja olyan előírásokhoz köthető, amelyek a szabályozás részét képezik, de hiányuk nem veszélyeztetné a szakpolitikai célok elérését. E költségek tehát az érintettek oldalán felmerülnek, de a szakpolitikai célok megvalósulása szempontjából indokolatlanok. A szabályozás optimalizációjának két alapvető követelménye tehát az eredményesség és a gazdaságosság garantálása (indokolatlan költségek megszüntetése, optimális költségszint biztosítása).[3]

A szabályozás költségeinek mérése, költségszerkezetének megismerése elősegíti a bürokrácia csökkentését, az eljárási folyamatok megújítását, valamint a szabályozottság és a felmerülő költségek közötti egyensúly megteremtését. A szabályozás költségeivel foglalkozó szerzők eltérő megközelítések szerint azonosítják a költségek különböző típusait. Egyes szerzők a költségeket felmerülés szempontjából, közvetlen és közvetett költségekként csoportosítják.[4] A szabályozásból fakadó adminisztratív költségek optimalizálására uniós szinten is használt módszertan (Standard Cost Model – SCM) ugyanakkor a szabályozási költségek három kategóriáját azonosítja (1. ábra).[5]

1. ábra: A szabályozási költségek szerkezete

Forrás: International Standard Cost Manual

A közvetlen pénzügyi költségek olyan pénzbeli kötelezettségek (díjak, adók, illetékek, vámok, büntetések), amelyeket a szabályozás érintettjeinek teljesíteniük kell az állam egyes intézményei felé.

A strukturális költségek nem járnak közvetlen fizetési vagy ügyintézési kötelezettséggel, de a szabályozás változásából fakadóan befolyásolják a gazdaság működését (például a rögzített minimálbér változása).

Megfelelési költségnek nevezünk minden, szabályozásnak való megfeleléshez kapcsolódó költséget, a közvetlen pénzügyi költségek és a strukturális költségek kivételével. E költségek két kategóriába sorolhatók, felmerülhetnek adminisztratív költségekként és közvetett pénzügyi költségekként.

A szakpolitikai célok elérése megkövetelhet vagy tilthat egyes magatartásformákat (tartalmi kötelezettségek) vagy valamilyen információ rendelkezésre bocsátását teheti szükségessé (információs kötelezettségek). A tartalmi kötelezettségek teljesítése (például adatvédelmi, munkavédelmi előírásoknak való megfelelés) közvetett pénzügyi költségeket generál (például szakértői munkadíj, szolgáltatás vagy eszköz beszerzése), amelyek nélkül az előírások nem teljesíthetők. Az információs kötelezettségek teljesítése (például statisztikai adatszolgáltatás, előrehaladási jelentés beküldése) pedig úgynevezett adminisztratív költségeket keletkeztet. Az adminisztratív költségek jelentkezhetnek időbeli (erőforrások időbeli igénybevétele), illetve pénzügyi (fizetések, utazási kommunikációs költségek) ráfordításként.[6]

„Az adminisztratív költségek a vállalatoknál, a civil szektorban, a közigazgatási szerveknél és az állampolgároknál tevékenységükkel vagy termelésükkel kapcsolatos jogszabályi információs kötelezettségeik teljesítése során felmerülő költségek, történjen az akár a közigazgatási szervek, akár magánfelek felé.

Egyes esetekben az információszolgáltatás az adatok közigazgatási szervekhez vagy magánfelekhez történő továbbítását jelenti. Máskor csak a felügyeleti szervek kérésére történő bemutatás vagy beküldés céljára való rendelkezésre állást.”

1. szemelvény: Az adminisztratív költségek definíciója

Forrás: Az adminisztratív terhek csökkentésének cselekvési programja az Európai Unióban

A megfelelési költségek meghatározására eltérő, főként a költségek tipizálásában különböző megközelítések állnak rendelkezésre a szakirodalomban. Egyes szerzők a megfelelési költségeket üzletmenet szempontjából felmerülő direkt (szabálykövetés miatt szükséges eszközvásárlás költségei, szabályozás következtében bekövetkezett termeléskiesés vagy termelésváltozás költségei), adminisztratív megfelelési (a szükséges papírmunka elvégzésének költsége) és hatékonysági költségekként (a gazdaságban az erőforrások nem produktív felhasználása miatt makroszinten jelentkező holtteherveszteség) kategorizálják.[7] Más szerzők esetében a megfelelési költségek munkaidőköltségekként (a szabályozás felkutatásával, értelmezésével, információk kezelésével kapcsolatos költségek) és úgynevezett pszichológiai költségekként jelentkeznek, amelyek az innovációs lehetőségektől elvont és megfelelésre fordított források miatt fellépő veszteség okán merülnek fel.[8]

1.2. Az adminisztratív terhek

Az adminisztratív terhek fogalma már a 19. században megjelent. Woodrow Wilson 1887-es írásaiban már foglalkozott a kormányzati működés adminisztratív terheivel mint a működés minőségét meghatározó tényezővel, azonban a fogalom ma használt formája csak hosszú évtizedek után fejlődött ki.[9]

A bürokráciakutatás a 20. század közepe óta foglalkozik a közszolgáltatások minőségét, természetét befolyásoló tényezők vizsgálatával. Az ez irányú kutatás első évtizedeiben hangsúlyosan a szervezeten belüli interakciókkal és annak az intézményi struktúrák működésére gyakorolt hatásaival foglalkozott (Max Weber, Robert Presthus). A területen új megközelítést hozott Kahn, Katz és Gutek új kutatási irányokat elindító elmélete. Az elmélet szerint a közszolgáltatások vizsgálata terén lényegesek a szervezeti keretek, de az érdemi tranzakciók természete túlmutat azokon. A szerzők egyszerre vizsgálták a szervezeten kívüli és belüli interakciókat, új módszertani keretet adva ezzel az állampolgárok, illetve intézmények közti kapcsolatok specifikumainak feltárásához. Értelmezésük szerint a közszolgáltatások elemzése során a formális szervezeti kérdések mellett hangsúlyos szerepet kapnak az úgynevezett „bürokratikus találkozások” (intézmény és ügyfél közti interakciók), valamint az esetleges intézményen kívüli interakciók is. A modell alapja egy tranzakciós mátrix, amely megkülönbözteti a szervezeten belüli és a szervezeten túlmutató tranzakciókat, figyelembe véve azok kiinduló- és végpontjait is (1. táblázat). Ennek megfelelően az egyes tranzakciók másként vizsgálhatók, ha a kezdeményező, illetve a fogadó fél a szervezeten belül vagy kívül van.[10]

1. táblázat: A felek közti interakciók tranzakciós mátrixa

Kezdeményező a szervezeten belül

Kezdeményező a szervezeten kívül

Fogadó a szervezeten belül

1. Szervezeti magatartás

2. Bürokratikus találkozás

Fogadó a szervezeten kívül

3. Bürokratikus találkozás

4. Közösségi kapcsolatok

Forrás: Robert L. Kahn – Daniel Katz – Barbara Gutek: Bureaucratic Encounters – An Evaluation of Government Services

A modell kutatási egysége két személy vagy ágens interakciója, amelyek szervezethez viszonyított pozíciója meghatározza a tranzakciók természetét. Az 1. cella (szervezeti magatartás) szerinti tranzakciók esetén a kezdeményező és a fogadó fél is a szervezeten belül található. A közszolgáltatások értékelése szempontjából e tekintetben az egyének által betöltött szervezeti szerepek és azok interperszonális kapcsolatai a meghatározók. A modell megjelenése előtt elsődlegesen e tranzakciók képezték a kutatások tárgyát, vizsgálva, hogy a szervezeti adottságok (intézményi bürokrácia, belső és külső szabályok, eljárási folyamatok) milyen módon és mértékben nehezítik a szervezet tevékenységét, ronthatják a működés minőségét.

A 2. cella (bürokratikus találkozás) szerinti tranzakciók során az interakció intézményen belüli és kívüli felek között zajlik, és ezek során az ügyfél valamilyen igényével fordul az intézményhez (ügy indítása, kérelem benyújtása). A tranzakciók során az intézményi szabályok és eljárásrendek mentén megvizsgálják az igényt, ezt követően valamilyen intézményi döntés születik arról. Az ilyen természetű tranzakciókhoz kapcsolódó kutatások főként az ügyfeleket érintő adminisztratív terhek és az ügyintézés során felmerülő járulékos költségek szemszögéből vizsgálják a közszolgáltatások minőségét.

A 3. cella (bürokratikus találkozás) szerinti tranzakciók során az interakció a 2. cella szerinti tranzakciók tükörképe. Az intézmények által kezdeményezett tranzakciók célja a jogszabályi előírások betartatása, kikényszerítése (például adózás, rendészeti ügyek, sorozás). E tranzakciók során az intézményi szereplő valamilyen hivatali pozíciónál fogva jár el, az állampolgár igényeitől vezérelve nem feltétlenül keresi ezeket az interakciókat. Az e tranzakciókat vizsgáló kutatások a megfelelési kötelezettségek kiegyensúlyozottságára vagy a jogérvényesítés esetleges aránytalanságaira fókuszálnak.

A 4. cella (közösségi kapcsolatok) szerinti tranzakciók során a felek intézményen kívüliek, és informális, de nem elhanyagolható társadalmi szerepek mentén vesznek részt az interakciókban. A közszolgáltatásokkal kapcsolatos információkhoz különböző okokból nehezen hozzáférő társadalmi csoportokban különös jelentősége lehet a közösségen belüli informális információáramlásnak vagy az önkéntes segítők jelenlétének. E tranzakciók és az interakciók dinamikája jelentősen befolyásolhatja a hozzáférést a szolgáltatásokhoz, azok igénybevételét. Az ilyen jellegű tranzakciókról lényegesen kevesebb kutatás készült, azonban a terület számos kutatási lehetőséget kínál.[11]

A szakkönyv által feldolgozott e-kohézió-koncepció a 2. cella szerinti interakciókhoz köthető, az elektronikus portálok használata a közszolgáltatások ügyféligények mentén történő igénybevételét támogatja. A továbbiakban így az adminisztratív terhek fogalmának evolúcióját mutatjuk be, amely dinamikusan fókuszálódott és tisztult le az elmúlt évtizedek tudományos diskurzusában. Egyes szerzők az adminisztratív terheket a jogszabályi megfelelés költségeivel azonosították, mások az információs kötelezettségek teljesítésének költségeként határozták meg azt, azaz az adminisztratív költségek 1.1. fejezetben ismertetett fogalmával azonos módon definiálták. Nijsen A. F. M. tanulmánya rámutat, hogy az információs kötelezettségek többletköltségeit nehéz elhatárolni, mivel egyes információkezelési költségek szabályozási kötelezettségek hiányában is felmerülnének.[12] E megközelítés a későbbiekben a Standard Cost Model módszertanában is megjelent, amely az adminisztratív terhek definícióját a következőképp határozza meg:

Adminisztratív terheknek nevezzük az adminisztratív költségek azon részhalmazát, amelyek célzottan és kifejezetten a jogszabályi előírásoknak való megfelelés miatt merülnek fel. A megkülönböztetés azért lényeges, mivel az információs kötelezettség alapját képező adminisztratív tevékenységek jelentős részét (pl. könyvelés) számos vállalkozás jogszabály hiányában is elvégezné (business-as-usual-costs), vagyis a költségek nem kizárólagosan a szabályozás következtében merülnek fel.

2. szemelvény: Az adminisztratív terhek definíciója

Forrás: SCM for citizens, HLG final report

Az adminisztratív terhek egy része közvetlenül kötődik a szakpolitikai célok eléréséhez, azaz szükségszerű adminisztratív terheknek tekintendők. A jogszabályokban esetlegesen szerepelhetnek olyan előírások, amelyek az eredményesség szempontjából nem relevánsak, ezek adminisztratív terhei az úgynevezett indokolatlan adminisztratív terhek. A szabályozás megfelelő optimalizációja (eredményesség és gazdaságosság biztosítása) az indokolatlan adminisztratív terhek eliminálásával lehetséges. Ennek megfelelően az adminisztratív terhek csökkentésére irányuló kezdeményezések e költségcsoportra fókuszálnak.[13] Az adminisztratív költségek és terhek összefüggéseit a 2. ábra összegzi.[14]

2. ábra: Az adminisztratív költségek és terhek viszonyrendszere

Forrás: a szerző szerkesztése

Az adminisztratív terhek csökkentésének jelentősége makro-, szervezeti és egyéni szinten is tetten érhető. Számos kutatás alátámasztja, hogy a szabályozás minősége, a terhek mennyisége és a gazdasági növekedés mértéke között statisztikailag kimutatható kapcsolat van, azaz a terhek csökkentésével a felszabaduló adminisztrációs költségek révén a növekedési potenciál fokozható.[15] Más kutatások alapján az adminisztratív terhek egyes esetekben aránytalanul nagyobb mértékben sújtják a kis- és közepes vállalkozásokat. Egyebek között ezek az összefüggések képezték az Európai Unió tehercsökkentési programjának alapját is.[16] Mikroszinten a különböző szociális programok kapcsán végzett kutatások alátámasztják, hogy az adminisztratív terhek csökkentése javította a hátrányos helyzetű egyének hozzáférési esélyeit és a támogatások eredményes igénybevételét.[17]

A tehercsökkentő programok megalapozásának egyik szükséges feltétele az adminisztratív terhek szintjének mérése, illetve számszerűsítése, amire a gyakorlatban négy fő kutatási módszer alkalmazható. A percepciós vizsgálatok azt mérik fel, hogy az érintettek egy adott jogszabály, szabályozás alkalmazását mennyire érzik tehernek. E vizsgálatok nem számszerűsítik a szabályozás tényleges költségeit, önmagukban nem magyarázzák a szabályozás speciális hatásait, hanem az érintettek szubjektív értékítéletét tükrözik. A költségszámítási módszerek lehetővé teszik a megfelelés időbeli vagy pénzbeli kvantifikálását, de a költségeket statikus módon kezelik. E módszerek nem veszik figyelembe a szabályok érvényesítéséhez való alkalmazkodás hatásait (például az információszolgáltatás rutinszerűvé válását, automatizálását, a felmerülő költségek áthárítását az ügyfelekre), amelyek csökkenthetik a költségterhelést. A makrokutatások az adminisztratív terhek makromutatókra gyakorolt hatásaival foglalkoznak, emiatt nem adnak lehetőséget arra, hogy a szabályozás egyes szervezetekre, egyénekre gyakorolt hatásait megmutassák. A kvalitatív kutatások nem számszerűsítik a felmerülő költségeket, de alkalmasak a szabályokhoz való alkalmazkodás és az egyes ágensek speciális reakcióinak feltárására.[18]

A könyv a továbbiakban a költségszámítással foglalkozik, bemutatva az Európai Bizottság tehercsökkentési programjának módszertani alapjául szolgáló SCM-módszert.

1.3. Az SCM módszertana

A standardköltség-számítás (Standard Cost Model – SCM) az adminisztratív terhek csökkentését célzó programok széles körben használt módszertana. A módszer jól elhatárolható és mérhető egységekre bontja a jogszabályi előírásokat, s a bennük megjelenő információs kötelezettségekre koncentrál. Az SCM módszertana szakpolitikai területtől függetlenül alkalmazható a hagyományos papíralapú és a digitális eljárási folyamatok költségeinek mérésére. E megközelítés biztosítja az érintettnél jelentkező költségek pontos számszerűsítését és azok széles körű összevetését.[19]

A módszertan fő építőelemei az információs kötelezettségek, adatigények, adminisztratív tevékenységek, költségparaméterek, amelyek hierarchikusan egymásba kapcsolódva teszik lehetővé a vizsgált szabályozás költségszerkezetének feltárását (3. ábra). Az információs kötelezettségek jogszabályban előírt információszolgáltatási vagy rendelkezésre bocsátási kötelezettségek, amelyekből egy jogszabályban jellemzően több is megjelenhet. Az információs kötelezettségek összetevői az úgynevezett adatigények, amelyek a kötelezettséggel érintett adatok körét fedik le. Az egyes adatigények teljesítéséhez különböző adminisztratív tevékenységek végrehajtása szükséges, ezek költségvonzata annak költségparaméterein keresztül számszerűsíthető.

3. ábra: A standardköltség-számítás komponensei

Forrás: International Standard Cost Manual

Az adminisztratív tevékenységek költségparaméterei: időtényező (Time – T), mennyiségi tényező (Quantity – Q), ártényező (Price – P), gyakorisági tényező (Frequency – F), ügyfélszám (Population – Po).

A képlet időtényezője az érintett adminisztratív tevékenység ellátásához szükséges időráfordítást reprezentálja. A mennyiségi tényező az ügyfélszám és a gyakoriság szorzata, ahol a gyakoriság az érintett tevékenység végrehajtásának éves gyakoriságát fejezi ki, az ügyfélszám pedig az érintett ügyfelek számát.

Az ártényező különbözőképp értelmezendő szervezetek és személyek esetében. Szervezeti szinten a P az adott adminisztratív tevékenység rezsióradíját (személyi jellegű és fix ügyviteli költségek) fejezi ki. Személyek esetén a P a tevékenység járulékos költségeit (nyomtatás, fénymásolás, postaköltség) reprezentálja. Az SCM szervezetek és személyek esetén alkalmazandó képleteit a 4. ábra ismerteti.

Szervezetek:

Adminisztratív tevékenység költségei = T × Q × P

Q = (Po × F)

Személyek:

Adminisztratív tevékenység költségei = P × Q

Adminisztratív tevékenység időigénye = T × Q

Q = (Po × F)

4. ábra: A standardköltség-számítás képletei

Forrás: International Standard Cost Manual, SCM for Citizens

Szervezetek esetében az SCM-képlet az adminisztratív tevékenységek éves adminisztratív költségeit mutatja egy adott országban. Személyek esetében az adminisztratív tevékenységek éves idő- és költségigénye válik kiszámíthatóvá (5. ábra).[20]

Vállalkozások esetén:

Tevékenység időigénye (T) = 5 óra

Érintett vállalkozások száma (Po) = 15 000

Gyakoriság (F) = 4 alkalom évente

Rezsióradíj (P) = 2000 Ft

Adminisztratív költségek = 5 × 15 000 × 4 × 2000 = 600 000 000 Ft

Állampolgárok esetén:

Tevékenység időigénye (T) = 3 óra

Érintett állampolgárok száma (Po) = 900 000

Gyakoriság (F) = 1 alkalom évente

Postaköltség (P) = 1000 Ft

Adminisztratív költségek = 1000 × 900 000 × 1 = 900 000 000 Ft

Adminisztratív tevékenység időigénye = 3 × 900 000 × 1 = 2 700 000 óra