William Goldman

A HERCEG MENYASSZONYA

A mű eredeti címe

The Princess Bride

Copyright © 1973, 1998, 2003 by William Goldman

Hungarian translation © Horváth András

Hungarian translation „Introductions and Buttercup’s Baby” © Balássy Fanni

© General Press Könyvkiadó, 2026

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is. A könyv szövegét részleteiben és egészében is tilos másolni és felhasználni a mesterséges intelligencia bármilyen formájának betanítására.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

HORVÁTH ANDRÁS (A herceg menyasszonya)

BALÁSSY FANNI (Bevezetők és Pitypang gyermeke)

ISBN 978 615 104 013 3

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő SZABÓ PIROSKA

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

BEVEZETŐ

Ez a kedvenc könyvem a világon, bár még sohasem olvastam. Hogyan lehetséges ilyesmi egyáltalán? Megpróbálom elmagyarázni. Gyerekkoromban egyáltalán nem érdekeltek a könyvek. Utáltam olvasni, nem is nagyon tudtam, meg amúgy is, hogyan lenne az ember gyerekének ideje az olvasásra, amikor annyi játék vár rá hívogatóan odakinn? Kosárlabda, baseball, üveggolyók – sohasem tudtam megunni őket. Még csak nem is voltam túl jó bennük, de ha kaptam egy labdát és egy üres játszóteret, olyan csodálatos, meccseket eldöntő, utolsó másodperces gólokat rúgtam, hogy szem nem maradt szárazon. Az iskola kész kínszenvedés volt. Roginski kisasszony, aki harmadiktól ötödikig tanított, fogadóóráról fogadóórára hívta be az anyukámat. „Nem hiszem, hogy Billy a képességeinek megfelelően fejlődne.” Vagy: „Amikor dolgozatírásra kerül sor, Billy egész jól teljesít ahhoz képest, hogy neki vannak a legrosszabb jegyei az osztályban.” Vagy leggyakrabban: „Nem tudom, Mrs. Goldman. Mit csináljunk Billyvel?”

Mit csináljunk Billyvel? Ez a mondat kísérte végig életem első tíz évét. Úgy tettem, mintha nem érdekelne, de titokban belül halálra rémültem. Minden és mindenki elhanyagolt engem. Nem voltak igazi barátaim, senki sem osztozott a világ összes játéka iránti heves érdeklődésemben. Úgy tűnt, mintha iszonyúan elfoglalt lettem volna, de azt hiszem, ha egy kicsit megszorongattak volna, bevallom, hogy hiába minden szenvedély, igazából szörnyű magány gyötör.

– Mit csináljunk veled, Billy?

– Nem tudom, Roginski kisasszony.

– Hogyan tudtál megint egyest kapni olvasásból? Saját fülemmel hallottam, hogy használod ezeket a szavakat.

– Sajnálom, Roginski kisasszony, azt hiszem, nem gondolkodtam.

– Te mindig gondolkodsz, Billy. Csak éppen nem az olvasáson gondolkodtál.

Alig láthatóan bólintottam.

– Ezúttal mi volt az?

– Nem tudom. Nem emlékszem.

– Megint Stanley Hack? – kérdezte. (Stanley Hack volt a Cub’s egyik hátvédje ekkortájt és még sok éven keresztül. Egyszer láttam őt a felső tribünről, és még ekkora távolságból is neki volt a legédesebb mosolya a világon, és esküszöm, azon a napon többször rám mosolygott. Egyszerűen imádtam őt. Nagyszerű ütései voltak.)

– Bronko Nagurski. Focista. Nagyszerű focista, és a tegnap esti újság szerint vissza fog térni, és megint a Bearsben fog játszani. Még kiskoromban visszavonult az aktív játéktól, de ha visszajönne, és tudnék szerezni valakit, aki elvinne a meccsre, akkor láthatnám őt játszani, és ha az a valaki, aki elvinne a meccsre, ismerné őt, akkor találkozhatnék vele a meccs után, és ha éhes lenne, nekiadnám a szendvicsemet, amit magammal vinnék a meccsre. Azon törtem a fejem, milyen szendvicsnek örülne Bronko Nagurski.

Leroskadt az asztalra.

– Csodálatos fantáziád van, Billy.

Már nem tudom, mit mondtam. Valószínűleg azt, hogy köszönöm, vagy ilyesmit.

– De nem tudom munkára fogni sehogy sem – folytatta. – Miért van ez?

– Azt hiszem, azért, mert talán szemüvegre van szükségem, és azért nem tudok olvasni, mert a szavak összefolynak a szemem előtt. Ez megmagyarázná, miért bandzsítok mindig. Ha esetleg elmennék egy orvoshoz, aki adna nekem szemüveget, én tudnék a legjobban olvasni az osztályban, és nem kellene iskola után ilyen sokáig korrepetálnia engem.

A háta mögé mutatott.

– Nyomás, töröld le a táblát!

– Igen, asszonyom. – Táblapucolásban én voltam a legjobb.

– Tényleg elmosódottnak látod őket? – kérdezte Roginski kisasszony egy kis idő múlva.

– Á, dehogy, csak kitaláltam! – És nem is bandzsítottam soha. De ő teljesen bevette. Mint mindig. És ez így ment már harmadik óta.

– Valahogy nem tudok mit kezdeni veled.

– Nem az ön hibája, Roginski kisasszony – feleltem. (És tényleg nem az övé volt. Őt is egyszerűen imádtam. Tisztára köpcös volt, meg kövér, de azt szerettem volna, ha ő lett volna az anyukám. Sohasem tudtam ezt normálisan levezetni, hacsak először nem ment volna feleségül az apámhoz, aztán elváltak volna, aztán az apám feleségül vette volna az anyámat. Ezzel nem is lett volna semmi gond, mert Roginski kisasszonynak dolgoznia kellett, így apámra lettem volna bízva – az egésznek volt értelme, kivéve, hogy úgy tűnt, nem is ismerik egymást, apám és Roginski kisasszony. Akárhányszor találkoztak a karácsonyi ünnepségen, amire minden szülő el szokott jönni, úgy lestem őket, mint egy megszállott: azt reméltem, hogy elkapok valamilyen titkos jelet vagy egy pillantást, ami azt jelentené, hogy: „Nos, hogy vagy? Hogy megy az élet, amióta elváltunk?” De semmi. Nem volt az anyám, csak a tanárom, és én voltam az ő személyes és külön bejáratú istencsapása.

– Majd lesz belőled valami, Billy.

– Biztos vagyok benne, Roginski kisasszony.

– Későn érő típus vagy, ez minden. Winston Churchill is későn érő típus volt, és te is az vagy.

Éppen meg akartam kérdezni, melyik csapatban játszott Winston Churchill, de volt valami a hangjában, ami azt súgta, ezúttal jobb lesz csendben maradnom.

– És Einstein.

Őt sem ismertem. Azt sem tudtam, mi az a későn érő típus. De higgyétek el, ettől fogva már az akartam lenni.

Huszonhat éves voltam, amikor az első regényem, Az Aranytemplom megjelent az Alfred A. Knopfnál. (Ami most a Random House-hoz tartozik, ami most az RCA-hez tartozik, ami most mindahhoz tartozik, ami nem stimmel napjaink amerikai könyvkiadásában, ami azonban nem tartozik ehhez a történethez.) Mindegy, a megjelenés előtt a Knopf marketingesei leültek velem beszélgetni, más szóval igyekeztek igazolni a fizetésüket. Azt kérdezték tőlem, van-e olyan ismerősöm, aki véleményformáló lehet, és akinek tiszteletpéldányt küldhetnék. Erre azt mondtam, hogy nem ismerek ilyen embert, amire ők azt felelték: „Gondolkozzon! Mindenki ismer valakit.” Nagyon izgatott lettem, mert hirtelen eszembe jutott valaki, és azt mondtam: „Rendben, küldjenek egy példányt Roginski kisasszonynak!”, és ezt logikus, valamint fantasztikus ötletnek tartottam, mert ha valaki formálta a véleményemet az életben, az ő volt. (Egyébként végig szerepel Az Aranytemplomban, csak éppen Miss Patulskinak hívom benne. Már akkor is nagyon kreatív voltam.)

– Kicsodának? – kérdezte a marketinges kishölgy.

– A régi tanáromnak. Küldjenek egy példányt neki! Én dedikálom, és talán írok hozzá pár… – Igazán fellelkesültem, de a marketinges fazon félbeszakított.

– Mi valamilyen országosabb szinten ismert emberre gondoltunk – mondta.

Nagyon halkan így szóltam:

– Küldenek egy példányt Roginski kisasszonynak, rendben?

– Igen – felelte –, természetesen.

Emlékeztek még, amikor nem kérdeztem meg, melyik csapatban játszott Churchill, mert volt valami Roginski kisasszony hangjában? Szerintem nekem is valami hasonló volt akkor a hangomban. Akárhogy is, valami történt, mert rögtön felírta a nevét, és csak annyit kérdezett, i-vel vagy y-nal írja a nevét.

– I-vel – feleltem, de már repültem vissza a múltba, és igyekeztem kiötölni valamilyen fantasztikus ajánlást. Tudjátok, valami szellemeset, ami egyszerre szerény, briliáns és tökéletes, vagy ilyesmi.

– Keresztnév?

Ez gyorsan visszazökkentett. Nem tudtam a keresztnevét. Mindig csak kisasszonynak hívtam. Nem tudtam a címét sem. Azt sem tudtam, él-e még egyáltalán. Nem jártam Chicagóban tíz éve: az öregeim meghaltak, kinek kellett Chicago?

– Küldjék a Highland Park Általános Iskolába! – mondtam, és először arra gondoltam, azt írom, hogy: „Roginski kisasszonynak, egy későn érő fa első gyümölcse.” De aztán úgy éreztem, ez túl nagyképű, ezért úgy döntöttem, azzal dedikálom, hogy: „Roginski kisasszonynak, egy későn érő fa első vadhajtása.” Ez kellően szerény lesz. Túl szerény, gondoltam később, és a nagyszerű ötleteknek aznapra befellegzett. Egyszerűen nem tudtam kitalálni semmit. Aztán arra gondoltam, hogy mi van, ha nem is emlékszik rám? Diákok százait tanította sok éven át, miért pont rám emlékezne? Végül is reményemet vesztve ezt írtam: Roginski kisasszonynak William Goldmantól – Billynek hívott engem, és azt mondta későn érő típus vagyok. Ez a könyv önnek szól, és remélem, tetszeni fog. Harmadiktól ötödikig jártam az ön osztályába, nagyon szépen köszönöm. William Goldman.

A könyv kijött, és a kutyának sem kellett: nekem ugyanezért még csak ki se kellett jönnöm. Nemcsak nem alapozta meg a hírnevemet, de el se olvasta senki. Nem igaz. Néhányan elolvasták, de őket mind ismertem. Azt hiszem, nyugodtan állíthatom, hogy idegenek bele se néztek. Nyomasztó lecke volt, hosszú ideig nem tudtam feldolgozni. Szóval, amikor Roginski kisasszony válasza némi késéssel megérkezett – a Knopfhoz küldte el, ők meg nem siettek továbbítani –, már igazán rám fért egy kis bátorítás.

Kedves Mr. Goldman! Köszönöm a könyvet. Még nem volt időm elolvasni, de biztos vagyok benne, hogy komoly próbálkozás. Természetesen emlékszem önre. Minden diákomra emlékszem. Üdvözlettel, Antonia Roginski.

Micsoda csapás! Egyáltalán nem emlékezett rám. Csak ültem, kezemben a levéllel, összetörve. Az emberek nem emlékeznek rám. De tényleg. És ez nem valamilyen paranoiás dolog: jellemző rám, hogy kiesek mások emlékezetéből. Nem is zavar annyira az egész, kivéve, hogy valószínűleg ez nem igaz, mert zavar. Valamilyen rejtélyes okból könnyen felejthető vagyok.

Szóval amikor Roginski elküldte a levelét, visszasüllyedt a többi halandó közé. Már örültem, hogy sohasem ment férjhez, amúgy sem szerettem őt soha, mindig is egy szemét tanár volt, és nagyon is illett hozzá az Antonia név.

– Nem gondoltam komolyan – mondtam ekkor hangosan. Egyedül voltam az egyszobás lakásomban Manhattan elbűvölő West Endjén, és magamban beszéltem.

– Sajnálom – folytattam –, hinnie kell nekem, Roginski kisasszony.

Annyi történt, hogy végül, természetesen, észrevettem az utóiratot. A levél hátoldalán volt, és így szólt: Hülye! Még a halhatatlan S. Morgenstern sem táplált irántad olyan szülői érzéseket, mint én.

S. Morgenstern! A herceg menyasszonya. Mégiscsak emlékezett!

Vissza a múltba.

1941 ősze. Kicsit morcos vagyok, mert a rádiómon nem jönnek be a futballmeccsek. A Northwestern játszik a Notre Dame-mal, egykor kezdődik, és egy óra harminckor nem találom a meccset. Zene, hírek, sorozatok, minden, de nem a lényeg. Szólok az anyukámnak. Jön. Mondom neki, hogy a rádióm tönkrement, nem találom a Northwestern–Notre Dame-meccset. Azt kérdi, a focira gondolok? Igen, igen, igen, mondom. Közli, hogy ma péntek van, azt hitte, a meccsek szombaton vannak.

Tiszta hülye vagyok!

Visszafekszem, hallgatom a sorozatokat, aztán egy kis idő múlva megint megpróbálom, és a hülye rádióm mindegyik chicagói állomást behozza, kivéve azt, amelyiken a foci megy. Most már tényleg üvöltök, anyám újra berobog. Kidobom ezt a rádiót az ablakon, mondom. Nem találom, nem találom, egyszerűen nem találom! Mit nem találsz?, kérdi. A meccset, felelem. Milyen hülye vagy, a meccseeet! Majd szombaton, és vigyázz a szádra, gyerek!, torkoll le. Már megmondtam, hogy ma péntek van. Megint elmegy.

Volt még egy ekkora hülye a világon?

Megalázottan tekergetem a régi jó Zenithet, keresgélem a meccset. Ez annyira elkeserít, hogy végül ott fekszem izzadtan, a gyomrom fel-le jár, verem a rádió tetejét, hogy működjön már végre normálisan, és így fedezik fel, hogy negyvenfokos lázam van, és félrebeszélek. Tüdőgyulladást kaptam.

A tüdőgyulladás ma már nem az, ami régen volt, különösen, amikor nekem volt. Tizen-egynéhány nap a kórházban, és aztán még egy hónap lábadozási időszak otthon. Azt hiszem, még három hétig kellett ágyban feküdnöm, lehet, hogy egy hónapig. Gyenge voltam, játékról szó sem lehetett. Egy magatehetetlen rongycsomó voltam ez alatt az idő alatt, és kész.

Így kell elképzelnetek, amikor találkoztam A herceg menyasszonyával.

Az első estém volt otthon. Kiszáradva, még mindig egy beteg trutymóként. Az apám bejött, azt hittem, jó éjszakát akar kívánni. Leült az ágyam végére.

– „Első fejezet. A menyasszony” – mondta.

Csak ekkor néztem fel, és láttam, hogy egy könyvet tart a kezében. Ez már önmagában meglepő volt. Az apám majdnem analfabéta volt. Angolul. Florinból jött (A herceg menyasszonyának helyszínéről), és ott egyáltalán nem volt hülye. Egyszer azt mondta, hogy ügyvéd is lehetett volna, vagy valami ilyesmi. Valójában az történt, hogy tizenhat éves korában szörnyű mehetnékje támadt Amerikába, kockáztatott a lehetőségek hazájában, és vesztett. Sohasem volt sok esélye. Nem nézett ki túl jól, nagyon alacsony volt, és fiatalkorától kezdve kopasz, valamint nehezen tanult. Ha egyszer megértett valamit, azt nem felejtette el, de szinte hihetetlen, hogy órákba tellett, amíg az a valami eljutott a koponyájába. Az angoltudása mindig nevetségesen „bevándorlós” maradt, és ez sem segített neki igazán. A hajón ismerkedett meg az anyámmal, később összeházasodtak, és aztán még később, amikor úgy érezték, megengedhetik maguknak, megszülettem én. Világéletében a kettes számú széknél dolgozott az Illinois állambeli Highland Park leggyatrábban menő borbélyüzletében. Élete vége felé egész nap a székében szunyókált. Így is halt meg. Már egy órája halott volt, amikor az egyes számú ürge észrevette: addig azt hitte, hogy apám megint egy jót alszik. Lehet, hogy tényleg aludt egy jót. Lehet, hogy mindnyájan ezt tesszük valójában.

Amikor megmondták nekem, nagyon kiborultam, de ugyanakkor azt gondoltam, hogy a halála nagyon is jól illett az egész életéhez.

Akárhogy is, így szóltam:

– Hogyan? Micsoda? Nem hallottam. – Ennyire gyenge, ilyen szörnyen fáradt voltam.

– „Első fejezet. A menyasszony.” – Ekkor felmutatta a könyvet. – Felolvasom neked, hogy szórakoztassalak. – Gyakorlatilag a képembe tolta a könyvet.

– S. Morgenstern írta. Nagy florini író. A herceg menyasszonya. Ő is Amerikába jött. S. Morgenstern. New Yorkban halt meg. Ő fordította angolra a szöveget. Nyolc nyelven beszélt. – Ekkor apám letette a könyvet, és feltartotta az ujjait.

– Nyolc. Régen, Florin városában jártam a kávéházában. – Majd megrázta a fejét. Mindig ezt csinálta az apám: megrázta a fejét, ha valamit rosszul mondott. – Nem az ő kávéházában. Ő is ott volt, én is. Láttam őt. S. Morgensternt. Ilyen feje volt, ilyen nagy. – És kezével egy léggömböt formázott. – Nagy ember volt Florin városában. Nem sok ilyen akad Amerikában.

– Van benne sport?

– Vívás. Verekedés. Kínzás. Méreg. Igaz szerelem. Gyűlölet. Bosszú. Óriások. Vadászok. Rossz emberek. Jó emberek. Világszép asszonyok. Kígyók. Pókok. Minden rendű és rangú szörnyek. Fájdalom. Halál. Bátor férfiak. Gyáva férfiak. Világerős férfiak. Üldözés. Menekülés. Hazugságok. Igazságok. Szenvedély. Csodák.

– Jól hangzik – mondtam, és lehunytam a szemem. – Megpróbálok ébren maradni, de szörnyen álmos vagyok, apa.

Ki tudhatja, mikor változik meg valakinek az élete? Ki tudja megmondani előre, hogy az összes korábbi tapasztalás, hosszú évek csak előkészületei a… semminek. Ezt képzeljétek el: egy majdnem teljesen írástudatlan öregember küszködik egy ellenséges nyelvvel, egy majdnem teljesen kimerült gyermek küzd az alvással. És nincs közöttük más, csak egy ismeretlen néhány szava, az anyanyelvből kínkeservesen fordítva idegen nyelvre. Ki sejtené, hogy másnap reggel egy másik gyermek fog felébredni? Úgy emlékszem, hogy a magam részéről csak a fáradtságot igyekeztem leküzdeni. Még egy héttel később sem tudatosult bennem, hogy mi kezdődött el azon az éjszakán, milyen ajtók záródtak be, és milyen új ajtók tárultak fel. Lehet, hogy talán sejtettem valamit, lehet, hogy nem: ki az, aki meghallja a kinyilatkoztatás szavát a szélviharban?

Mindössze ennyi történt: rabul ejtett a mese.

Életemben először, komolyan elkezdett érdekelni egy könyv. Engem, a fanatikus focirajongót, a játékőrültet, a mindössze tízéves illinois-i kölyköt, aki utálta az ábécét, elkezdett érdekelni, hogy mi történt azután.

Mi lett a gyönyörű Pitypanggal, szegény Márkóval és Inigóval, a világtörténelem legnagyobb kardforgatójával? És milyen erős volt valójában Fezzik, és tényleg annyira kegyetlen volt-e Vizzini, a gonosz szicíliai?

Apám minden este olvasott nekem, fejezetről fejezetre, folyamatosan küszködve a szavak helyes kiejtésével. Igyekezett lekötni a figyelmemet. Én feküdtem az ágyban, a szemem félig csukva, és a testem lassacskán elkezdte visszanyerni a régi erejét. Talán egy hónapig tartott, amint már mondtam, és ez alatt az idő alatt kétszer olvasta fel nekem A herceg menyasszonyát. Később, amikor már önállóan tudtam olvasni, a könyv akkor is az övé maradt. Sohasem mertem volna kinyitni. Hiányzott volna a hangja, a kiejtése. Később, talán évekkel később olykor azt kérdeztem: „Hogy is volt az a párbaj Inigo és a fekete ruhás ember között a sziklaszirten?” És az apám mormogott valamit, előszedte a könyvet, megnyalta az ujját, odalapozott a hatalmas küzdelem kezdetéhez. Imádtam ezt. Még ma is így idézem fel az emlékét, ha rám tör a vágy. Megtörve, hunyorogva, szavak felett meg-megállva olvassa fel nekem Morgenstern remekművét. A herceg menyasszonya az apámhoz tartozott.

Minden más az enyém volt.

Nem volt olyan kalandregény, ami elkerülte volna a figyelmemet.

– Ugyan már! – mondtam Roginski kisasszonynak, amikor már újra jól voltam. – Stevensont, mindig csak Stevensont tetszik emlegetni. Kiolvastam Stevensont, most ki jön?

– Akkor próbáld ki Scottot! – mondta. – Lássuk, hogy tetszik! – És kipróbáltam az öreg Sir Waltert, és eléggé tetszett ahhoz, hogy befaljak fél tucat Scott-regényt decemberben (ennek java része a karácsonyi vakáció volt, amikor nem kellett félbeszakítanom az olvasást, csak hogy néha egyek egy keveset).

– És most kicsodát?

– Talán Coopert – mondta, így belefogtam a Vadölőbe meg az összes Bőrharisnya-történetet elolvastam, aztán magamtól ráleltem Dumas-ra és D’Artagnanra, és ezek a fazonok kitartottak egész februárban.

– A szemem láttára lett belőled regénybolond – mondta Roginski kisasszony. – Észrevetted, hogy több időt töltesz olvasással, mint annak idején játékkal? Tudod, hogy a számtanjegyeid éppenséggel rosszabbak lettek?

Sohasem zavart, amikor letolt. Egyedül voltunk az osztályteremben, őt kerestem, hogy ajánljon valami jó kis olvasnivalót. Megrázta a fejét.

– Lassacskán beérsz, Billy. A szemem előtt. Csak azt nem tudom, mivé.

Csak álltam ott, és vártam, hogy mondjon valakit, akit olvashatnék.

– De egy lehetetlen alak vagy, ahogy ott állsz és vársz! – Elgondolkozott egy pillanatig. – Rendben. Kezdd el Hugót! A Notre-Dame-i toronyőr.

– Hugo – mondtam. – Toronyőr. Köszönöm. – Megfordultam, és rohanni kezdtem a könyvtár felé. Amint elindultam, hallottam a hátam mögött a sóhajtását.

– Ez nem tarthat soká. Egyszerűen nem tarthat soká.

Pedig tartott.

És még most is tart. Ugyanannyira megszállottja vagyok a kalandnak, mint akkor, és ez már nem is fog változni. Az első könyvem, amiről már beszéltem, Az Aranytemplom. Tudjátok, honnan vettem a címet? A Gunga Din című filmből, amit tizenhatszor láttam, és ma is azt gondolom, hogy a világ legjobb kalandfilmje. (Igaz történet a Gunga Dinről: amikor leszereltem a hadseregtől, fogadalmat tettem, hogy laktanyába soha többé be nem teszem a lábam. Nem nagy ügy, csak egy egyszerű, életre szóló eskü. Rendben van, otthon vagyok a leszerelés másnapján, és van egy haverom a közeli Fort Sheridanben, felhívom hát telefonon.

– Te, tudod, mit játszanak a laktanyában este? A Gunga Dint.

– Rendben, megyek – mondom.

– De egy kicsit gázos – teszi hozzá –, mert civil vagy.

Végeredmény: visszabújok az egyenruhámba a leszerelésemet követő első éjszakán, és visszasettenkedem a laktanyába, hogy láthassam azt a filmet. Visszasettenkedem, mint tolvaj az éjszakában. Szívdobogás, izzadtság, minden.)

Teljesen rabja vagyok mindenféle kaland/akció/hogyishívják történetnek, bármilyen formában, kiszerelésben, mennyiségben és a többi. Soha nem hagytam ki egyetlen Alan Ladd-filmet, egyetlen Errol Flynn-filmet. Még mindig nem hagyok ki egyetlen John Wayne-filmet sem.

Az életem igazándiból akkor kezdődött, amikor tízéves koromban az apám felolvasta nekem Morgensternt. Tény: a Butch Cassidy és a Sundance kölyök vitathatatlanul a legsikeresebb dolog, amihez eddig közöm volt. Ha meghalok, és a Times nekrológot ír rólam, akkor az a Butch miatt lesz. És melyik az a jelenet, amelyikről mindenki beszél, amelyik mindig frissen él a te, az én meg mindenki fejében? Válasz: az ugrás a szikláról. Amikor azt a részt írtam, emlékszem, hogy a sziklák, amelyekről leugranak, az Őrület-sziklák voltak, amit mindenki meg akar mászni A herceg menyasszonyában. Amikor a Butchot írtam, apám akadozó hangját hallottam, amint az Őrület-sziklák megmászását és a körülötte ólálkodó halálos veszedelmet olvassa fel nekem.

Az a könyv volt életem legfontosabb eseménye (bocs emiatt, Helen – Helen a feleségem, a nagymenő gyerekpszichiáter), és már jóval a házasságom előtt tudtam, hogy meg fogom osztani a fiammal. Azt is tudtam, hogy fiam lesz. Szóval, amikor Jason megszületett… Ha lány lett volna, Pamby lett volna. Nem hihetetlen, hogy egy pszichiáternő ilyen neveket ad a gyerekeinek? Na szóval, amikor Jason megszületett, elhatároztam, hogy a tizedik születésnapjára megveszem neki A herceg menyasszonyát.

Aztán rögtön meg is feledkeztem róla.

Ugrás előre: a Beverly Hills Hotel múlt év decemberében. Lassan beleőrülök a sok megbeszélésbe: Ira Levin darabjából, a Stepfordi feleségekből írok forgatókönyvet. Felhívom a feleségem ebédidőben, ahogy azt mindig is szoktam – ettől úgy érzi, hogy kívánom –, és beszélünk, majd végül azt mondja:

– Ó, Jason kap tőlünk egy tízsebességes bringát! Ma vettem. Ez passzolni fog, nem?

– Passzolni mihez?

– Ne izélj már! Tíz sebesség, tízéves.

– Holnap lesz tízéves? Teljesen kiment a fejemből.

– Hívjál fel ebédidőben holnap, és kívánj neki sok boldogságot!

– Helen? – kérdeztem ezután. – Kérlek, tegyél meg nekem valamit! Hívd fel a Kilenc-kilenc-kilenc könyvesboltot, és küldesd meg velük A herceg menyasszonyát!

– Várj egy picit, hadd kerítsek egy cerkát! – És egy időre eltűnt. – Oké. Most mondd! Milyen menyasszony?

– A herceg menyasszonya. S. Morgenstern. Klasszikus gyerekregény. Mondd meg neki, hogy kikérdezem a könyvből, amikor hazamegyek a jövő héten! És nem muszáj, hogy tetsszen neki, vagy mit tudom én, de ha nem tetszik, mondd meg neki, hogy megölöm magam! Add át neki ezt az üzenetet szó szerint, nem akarok semmilyen felesleges szorongást okozni meg minden.

– Adj egy csókot, te bolond!

– Mmm-ccs.

– És csak semmi csinibaba! – Mindig ez volt a búcsúmondata a telefonban, amikor egyedül kujtorogtam a napfényes Kaliforniában.

– Már mind kihalt, te buta. – Ez meg az enyém. Leraktuk a telefont.

Na mármost a következő délután az történt, hogy valahonnan tényleg feltűnt egy élő, hús-vér, napbarnított, behúzott hasú csinibaba. Lógatom a lábam a medence mellett, erre ő elmegy mellettem bikiniben, és fantasztikusan néz ki. Egész délután szabad vagyok, nem ismerek egy lelket sem, így hát elkezdem azt játszani, hogy kitalálom, hogyan közelíthetném meg úgy, hogy ne nevessen ki. Sohasem csinálok semmit, de a szemezés jó szórakozás, és amúgy NB I.-es stírölő vagyok. Nem jutott eszembe semmi épkézláb ötlet, így hát elkezdtem leúszni a szokásos adagomat. Naponta úszom fél kilométert, mivel van egy rossz porc a gerincemben.

Oda és vissza, oda és vissza, tizennyolc hossz, és amikor végzek, lógok a medence szélén, kifulladva, és elúszik mellettem a csinibaba. Ő is odakapaszkodik a medence szélére, alig fél méterre tőlem, csuromvizes haja csillog, a teste a víz alatt, de te tudod, hogy ott van, és így szól:

– Bocsánat, de ön véletlenül nem William Goldman, aki a Fiúk és lányok együttet írta? Izé, az a legkedvesebb könyvem a világon.

Megmarkolom a peremet, és bólintok. Már nem emlékszem pontosan, mit is válaszoltam. (Hazugság: pontosan emlékszem, mit mondtam, kivéve, hogy túl nagy butaság ahhoz, hogy ideírjam, de hát istenem, negyvenéves vagyok! „Goldman, igen, Goldman, Goldman vagyok.” Az egész egyetlen szóként robbant ki belőlem, így lehetetlen megmondani, mit gondolt, milyen nyelven válaszoltam neki.)

– Sandy Sterling vagyok – mondta. – Nagyon örvendek.

– Szintúgy, Sandy Sterling – nyögtem ki, ami nagyon barátságos volt, legalábbis tőlem. Újra ugyanezt mondanám, ha hasonló helyzetbe kerülnék.

Aztán a pincér a nevemet szólította.

– A Zanuckok nem hagynak békén – mondtam, és ő nevetésben tört ki, én pedig siettem a telefonhoz, azon törve a fejem, hogy tényleg olyan okos dolog volt-e ez az egész, és mire odaértem, úgy döntöttem, hogy igen, az volt, és azt mondtam a telefonba, hogy „okos”. Nem azt, hogy: „Halló!” Nem azt, hogy „Bill Goldman”. Azt mondtam, hogy „okos”.

– Azt mondtad, hogy „okos”, Willy? – Helen volt az.

– A forgatókönyvről tárgyalunk, Helen, majd este, vacsoraidőben felhívlak. Miért hívsz ebéd közben?

– Ellenséges, nagyon ellenséges.

Sose vitatkozz a feleségeddel ellenségességről, ha diplomája van Freudból!

– Csak arról van szó, hogy az őrületbe kergetnek a hülye megjegyzéseikkel a megbeszélésen. Mi van?

– Semmi, csak a Morgenstern elfogyott. Megnéztem a Doubledaynél is. Úgy tűnt a hangodból, hogy fontos számodra, ezért tudatom veled, hogy Jasonnak be kell érnie a hozzá nagyon jól passzoló tízsebességes bringával.

– Nem fontos – mondtam. Sandy Sterling mosolygott. A medence széléről. Egyenesen rám. – Egyébként kösz. – Már le akartam tenni, aztán azt mondtam: – Ha már ennyit próbálkoztál, hívd fel Argosyt az Ötvenkilencedik utcában! Antikvár dolgokra specializálódtak.

– Argosy. Ötvenkilencedik. Felírtam. Majd este beszélünk. – És ezzel lerakta.

És nem mondta, hogy „csak semmi csinibaba”. Minden hívást ezzel fejez be, de most nem. Valamit elárult volna a hangom? Helen eléggé félelmetes ezen a téren, hiszen pszichiáter meg minden. A bűntudat, mint a puding, rotyogni kezd a hátsó bugyorban.

Visszamentem a társalgóba a székemhez. Egyedül.

Sandy Sterling úszott néhány hosszt. Kinyitottam a New York Timest. Egy bizonyos fokú szexuális feszültség volt a levegőben.

– Befejezte az úszást? – kérdezte. Letettem az újságot. A medence széléről nézett, a székemhez a lehető legközelebb.

Bólintottam, mereven bámulva rá.

– Melyik Zanuck, Dick vagy Daryl?

– A feleségem hívott – feleltem. Hangsúly a második szón.

Nem zavarta. Kilépett a medencéből, és lefeküdt a legközelebbi székre. Isteni didkók, aranyszín bőr. Ha valaki szereti az ilyet, Sandy Sterlinget nagyon szeretné. Én szeretem az ilyet.

– Levinen dolgoznak, ugye? Stepfordi feleségek?

– Én írom a forgatókönyvet.

– Tényleg nagyon tetszett az a könyv. Izé… Az a legkedvesebb könyvem a világon. Nagyon szeretnék egy ilyen filmben játszani. Amit maga írt. Bármit megtennék egy ilyen lehetőségért.

Szóval helyben vagyunk. Nem sokat teketóriázott, gyorsan kibökte.

Természetesen gyorsan helyretettem.

– Figyeljen – mondtam –, én nem csinálok ilyesmit! Ha csinálnék, akkor nem haboznék, mert maga gyönyörű, ezt mondanom sem kell, és sok boldogságot kívánok, de az élet ilyesmik nélkül is túl komplikált.

Azt gondoltam, hogy ezt fogom mondani. De akkor arra gondoltam, hékás, álljunk meg egy szóra, ki mondta, hogy neked kell a filmvilág legönmegtartóztatóbb szentjének lenned? Dolgoztam olyan emberekkel, akiknek nyilvántartásuk volt az ilyesmiről. (Ez tényleg igaz: kérdezzétek meg Joyce Harbert!)

– Sok filmben szerepelt eddig? – hallottam magamat, amint megkérdezem. Most már tudjátok, hogy tényleg szenvedélyesen vágytam a választ erre a kérdésre.

– Semmi olyanban, ami kitágította volna a lehetőségeimet, szóval érti, mire gondolok.

– Mr. Goldman?

Felnéztem. Az úszómester segédje volt az.

– Megint önt keresik – nyújtotta a telefont.

– Willy? – A feleségemnek már a hangja is valami nagyon rossz előérzettel töltötte el minden porcikámat.

– Igen, Helen?

– Fura a hangod.

– Mi van, Helen?

– Semmi, csak…

– Nem lehet semmi, különben nem hívtál volna fel.

– Mi a baj, Willy?

– Nincs semmi baj. Csak megpróbáltam logikusan gondolkodni. Végül is te hívtál fel. Csak azt szerettem volna megtudni, miért. – Meglehetősen távolságtartó tudok lenni, ha akarok.

– Valamit rejtegetsz előlem.

Semmi sem tud jobban felidegesíteni, mint amikor Helen ezt csinálja. Mert értitek: iszonyatos pszichiáteri hozzáértésével csak olyankor vádol azzal, hogy eltitkolok valamit, amikor tényleg van titkolnivalóm.

– Helen, egy megbeszélés közepén vagyunk. Kérlek, mondd meg, mit akarsz!

Szóval megint. Hazudtam a feleségemnek egy másik nő miatt, és a másik nő tudta ezt.

Sandy Sterling a mellettem lévő székben rám mosolygott.

– Az Argosyban nincs meg a könyv, sehol sincs meg a könyv. Viszlát, Willy! – És ezzel lerakta.

– Megint a felesége?

Bólintottam, leraktam a telefont a székem melletti asztalra.

– Jó sokat beszélnek egymással.

– Tudom – válaszoltam neki. – Ez teljesen betesz az írásnak.

Azt hiszem, elmosolyodott.

A szívem egyre hevesebben kalapált, nem tudtam mit csinálni.

Első fejezet. A menyasszony, mondta az apám.

Biztosan összerázkódtam vagy ilyesmi, mert kérdően nézett rám.

– Az ap… – nyögtem. – Azt hi… – nyögtem megint. – Semmi – mondtam végül.

– Nyugalom! – csitított, és igazán kedvesen rám mosolygott. Egy pillanatra a kezemhez érintette a kezét, nagyon gyengéden és bátorítólag. Arra gondoltam, lehetséges-e, hogy még megértő is? Gyönyörű és megértő? Hát szabad ilyet? Helen egyáltalán nem volt megértő. Mindig azt mondta, hogy „megértem, miért mondod ezt, Willy”, de titokban a neurózisomat fürkészte. Nem, azt hiszem, mégiscsak megértő volt: együttérzés nem volt benne. És természetesen gyönyörű sem volt. Karcsú, az igen. Okos, igen.

– Az egyetemen találkoztam a feleségemmel – mondtam Sandy Sterlingnek. – Akkor írta a disszertációját.

Sandy Sterlingnek kicsit nehezére esett követni a gondolataim fonalát.

– Még szinte gyerekek voltunk. Maga mennyi idős?

– Az igazi vagy a színésznő koromat akarja tudni?

Ekkor hangosan felnevettem. Gyönyörű, megértő és szellemes?

Vívás. Verekedés. Kínzás, mondta az apám. Szerelem. Gyűlölet. Bosszú. Óriások. Minden rendű és rangú szörnyek. Igazságok. Szenvedély. Csodák.

Tizenkét óra harmincöt perc volt, amikor azt mondtam:

– Még egy telefon, rendben?

– Rendben.

– A New York-i tudakozót kérem – mondtam a telefonba, és amikor kapcsolták, azt kérdeztem: – Meg tudná adni néhány Negyedik sugárúton lévő könyvesbolt nevét? Legalább húsz van belőlük. – A Negyedik sugárút a civilizált világ angolul beszélő csücskének antikvárius központja. Amíg a kezelő keresgélt, a szomszéd székben ülő leányzóhoz fordultam: – A fiam ma tízéves, és szeretném, ha ezt a könyvet kapná tőlem ajándékba. Csak egy perc.

– Siessen! – mondta Sandy Sterling.

– Nekem egy könyvesbolt van a listámon, amit Negyedik Sugárút könyvesboltnak hívnak – mondta a kezelő, és megadta a számot.

– Nem tudna megnézni még néhányat? Mind ott sorakoznak egymás mellett.

– Ha meg tudná mondani a nevüket, esetleg segíthetnék – mondta a kezelő, jellegzetes éneklő hangon.

– Elég lesz ez az egy – feleltem, és kapcsoltattam a hotel központosával. – Figyeljen, Los Angelesből telefonálok! – mondtam. – S. Morgensterntől kellene A herceg menyasszonya.

– Nincs meg. Bocs – vágta rá az ürge, és mielőtt még megkérhettem volna, hogy akkor adja meg valamelyik szomszéd boltnak a számát, ő már rég lerakta.

– Hívja fel megint az előbbi számot, kérem! – utasítottam a hotel központosát, és amikor az ürge megint felvette, így szóltam: – Az imént hívtam Los Angelesből, ezúttal kérem, ne tegye le olyan gyorsan!

– Nincs meg a könyv, uram.

– Értem. Arra szeretném kérni, hogy mondja meg valamelyik szomszéd boltnak a számát. Lehet, hogy nekik megvan, és errefelé viszonylag kevés New York-i telefonkönyv röpköd körülöttem.

– Ők se segítenek nekem, én se segítek nekik. – És megint lerakta.

Döbbenten ültem a kagylóval a kezemben.

– Mi ez a különleges könyv? – kérdezte Sandy Sterling.

– Nem fontos – feleltem, és visszatettem a telefont. Aztán így szóltam: – De az! – És megint felemeltem a kagylót. Végül sikerült felhívnom a kiadómat New Yorkban, a Harcourt Brace Jovanovichot, és még néhány „végül is” után a szerkesztőm titkárnője lediktálta a Negyedik sugárút környékén található összes könyvesbolt nevét és telefonszámát.

Vadászok, mondta az apám ekkor. Rossz emberek. Jó emberek. Világszép asszonyok. Befészkelte magát a koponyámba, görnyedten, kopaszon és hunyorogva, küszködve az olvasással, igyekezvén életben tartani a fiát és elűzni a rémeket.

Egy óra tíz perc volt, amikor meglett a teljes lista, és befejeztem a beszélgetést a titkárnővel.

Aztán elkezdtem a könyvesboltokat hívogatni.

– Halló! Los Angelesből telefonálok a Morgenstern-könyv miatt. A herceg menyasszonya és…

– Sajnálom…

– Sajnálom…

Foglalt vonal.

– Évek óta nem…

Még egy foglalt vonal.

Egy óra harmincöt perc.

Sandy úszott. Kezdett egy kicsit mérges lenni. Biztos azt gondolta, hogy le akarom rázni. Egyáltalán nem így volt, de biztosan úgy tűnt.

– Sajnálom, volt egy példány decemberben…

– Sajnálom, kár a gőzért…

– Ez egy üzenetrögzítő. A hívott szám nem működik. Kérjük, tegye le a…!

– Nincs…

Sandy most már tényleg ideges lett. Dühös pillantások, fokozódó harag.

– Ki olvas manapság Morgensternt?

Sandy megy, megy, gyönyörű, elment.

Viszlát, Sandy! Bocs, Sandy!

– Elnézést, mindjárt zárunk…

Egy óra ötvenöt, azaz négy óra ötvenöt New Yorkban.

Pánik Los Angelesben.

Foglalt.

Nem veszik fel.

Nem veszik fel.

– Azt hiszem, florini nyelven megvan. Valahol hátul.

Felültem a nyugágyamban. Elég húzós akcentusa volt.

– Az angol fordításra volna szükségem.

– Nem sokszor kérnek mostanában Morgensternt. Nem is tudom már, mit tartok a boltnak abban a részében. Jöjjön be holnap, nézzen körül!

– Kaliforniában vagyok – mondtam.

– Mesüge – vágta rá.

– Nagyon sokat jelentene számomra, ha meg tudná nézni.

– Tartja a vonalat? Nem fogok fizetni a visszahívásért.

– Csak nyugodtan! – mondtam.

Tizenhét percre volt szüksége. Kapaszkodtam a telefonba, és figyeltem. Időnként lépéseket, könyvek koppanását vagy köhécselést hallottam.

Végül:

– Tényleg megvan florini nyelven, ahogyan mondtam.

Már majdnem sikerült.

– De angolul nincs meg?

Hirtelen üvölteni kezd velem.

– Micsoda, meg van maga húzatva? Lejárom a lábam, leszakad a derekam, és azt kérdi, hogy nincs-e meg. Dehogynem, megvan, itt van a kezemben, és higgye el, bele fog kerülni jó pár pengőbe.

– Nagyszerű, tényleg, nem viccelek, most figyeljen: fogjon egy taxit, és mondja meg a sofőrnek, hogy vigye a könyveket a Park Avenue-ra, és…

– Mr. Kaliforniai Mesüge, maga figyeljen most! Odakinn szakad a hó, nem megyek sehová, és a könyveket sem adom ingyen. Hat ötven az áruk, és a kettőt csak együtt adom. Ha az angolt akarja, meg kell vennie a florinit is, és hatkor zárok. Ezek a könyvek nem hagyják el az üzletet, amíg tizenhárom dollárt valaki le nem tesz a kezembe.

– Ne mozduljon! – mondtam, és leraktam a telefont. Kit hív fel az ember, ha már vége a munkaidőnek, és a karácsonyi roham közeleg? Csakis az ügyvédjét. – Charley – szóltam a telefonba, amikor sikerült elérnem. – Kérlek, tedd meg ezt nekem! Menj a Negyedik sugárútra, Abramovitz könyvesboltjába, adjál neki tizenhárom dollárt két könyvért, fogj egy taxit, menj el hozzánk, add oda a könyveket a portásnak, és vitesd fel a lakásomba! Tudom, hogy esik a hó. Mit szólsz hozzá?

– Ez annyira bizarr kérés, hogy csak igent tudok rá mondani.

Újra felhívtam Abramovitzot.

– Az ügyvédem azonnal ott lesz.

– Csekket nem fogadok el – jelentette ki Abramovitz.

– Ön csupa szív ember. – Azzal leraktam, és számolni kezdtem. Körülbelül százhúsz perc távolsági beszélgetés, ami hárompercenként egy dollár harmincöt cent, plusz tizenhárom a könyvekért, mintegy tíz Charley taxijára, meg nagyjából hatvan az idejéért, az összesen… talán kétszázötven. Mindez azért, hogy Jason megkaphassa a Morgensternt. Hátradőltem, és becsuktam a szemem. Kétszázötven, nem számítva a két óra tiszta kínlódást és gyötrelmet, Sandy Sterlingről már nem is beszélve.

Kész rablás.

Fél hétkor hívtak fel. A szobámban voltam.

– Tetszik neki a bringa – újságolta el Helen. – Egyszerűen kezelhetetlen.

– Fantasztikus – mondtam.

– És megjött a könyved.

– Miféle könyv? – kérdeztem. Chevalier sem volt soha lezserebb.

– A herceg menyasszonya. Különféle nyelveken, amelyek közül az egyik szerencsére angol.

– Nahát, ez nagyszerű! – mondtam, még mindig nagyon lazán. – Gyakorlatilag elfelejtettem, hogy elküldettem hozzátok.

– Hogyan jutottak el ide?

– Felhívtam a szerkesztőm titkárnőjét, és elcsakliztattam vele egy-két példányt. Gondoltam, biztos van nekik pár darab belőle. (Tényleg van néhány példány a Harcourtnál, akár hiszed, akár nem. A következő oldalakon majd elmondom, talán.) Add a kisöreget!

– Szia! – hallatszott egy másodperccel később.

– Te, Jason – mondtam neki –, arra jutottunk anyáddal, hogy kapsz egy biciklit a születésnapodra, de meggondoltuk magunkat.

– Öregfiú, félrebeszélsz. Már megkaptam.

Jason örökölte az anyjától a humorérzék teljes hiányát. Nem is tudom: lehet, hogy ő szellemes, és én nem vagyok az. Annyit mondhatok bizonyosan, hogy nem nagyon szoktunk együtt nevetni. Jason fiam hihetetlenül néz ki: ha sárgára festenék, beállhatna az iskolai szumócsapatba. Egy dagadék. Mindig tömi a fejét. Én ügyelek a súlyomra, a jó öreg Helen oldalról nem is látszik, ráadásul ő a legmenőbb gyerekpszichiáter Manhattanben, és a gyerekünk gyorsabban tud gurulni, mint járni. „Az ennivalón keresztül fejezi ki magát”, mondja mindig Helen. „És a szorongását. Amint képes lesz megbirkózni vele, le fog fogyni.”

– Te, Jason, a mama azt mondja, hogy ez a könyv ma jött. A herceg izéje. Tök jó lenne, ha belepislantanál, amíg nem vagyok otthon. A kedvenc könyvem volt gyerekkoromban, és eléggé kíváncsi vagyok a véleményedre.

– Nekem is tetszenie kell? – kérdezte. Tisztára anyja fia volt már ekkor is.

– Nem, Jason. Csak az igazat mondd, amit gondolsz! Hiányzol, öreg. Majd beszélünk a szülinapodon.

– Öregfiú, félrebeszélsz. Ma van a születésnapom.

Csevegtünk még egy kicsit, kicsit sokat ahhoz képest, hogy nem nagyon volt mit mondanunk egymásnak. Aztán ugyanígy tettem a nejemmel, és leraktuk a telefont. Azt ígértem, hogy a hét végére hazaérek.

Két hét lett belőle.

A megbeszélések elhúzódtak, a producereknek ötleteik támadtak, amelyekről finoman le kellett beszélni őket, a rendezők lelkét pedig simogatni kellett. Mindegy, egy kicsit több időt töltöttem a tervezettnél a napfényes Kaliforniában. Végül nagy nehezen hagytak hazatérni családi életem biztonságába és nyugalmába, így hát gyorsan elhúztam a Los Angeles-i reptérre, még mielőtt valaki meggondolta volna magát. Korán kiértem, ahogyan mindig, amikor hazautazom, mert teli kell pakolnom a zsebeimet Jasonnek szóló ajándékokkal. Valahányszor hazatérek egy utamról, rohan (kacsázik) elém, és azt kiabálja: „Muti meg, muti meg a zsebeidet!”, és végigkutatja őket, amíg ki nem túrja az ajándékát, és ha minden zsákmányt begyűjtött, ad egy nagy puszit. Nem szörnyű, hogy mit meg nem teszünk a világon, hogy szeressenek bennünket?

– Muti meg a zsebeidet! – kiáltotta Jason, az előszobán átrobogva. Csütörtök este volt, vacsoraidő, és miközben ő a szokásos szertartását végezte, Helen jött ki a könyvtárszobából, arcon csókolt, belekezdve a „Milyen klassz pasim van!” rituáléjába, aztán Jason, megpakolva ajándékokkal, megpuszilt, és berohant (bekacsázott) a szobájába.

– Nem is időzíthetted volna jobban – mondta Helen. – Angelica már megterített.

– Angelica?

Helen a mutatóujját a szája elé tette.

– Ez a harmadik napja nálunk, de azt hiszem, ő egy igazi kincs lesz – suttogta.

– Mi volt a baj a múltkori kinccsel? Amikor elmentem, még csak egy hete volt nálunk.

– Csalódást okozott – mondta Helen. Ennyi az egész. (Helen fantasztikusan okos nő, évfolyamelső volt az egyetemen, minden elképzelhető tudományos fokozatot megszerzett, egy igazi, hihetetlenül eredeti tehetség – csak éppen nem képes megtartani egy szobalányt sem. Először is szerintem bűntudatot érez amiatt, hogy egyáltalán tart valakit, mivel a legtöbben feketék vagy spanyolok, és Helen ultraliberális nézeteket vall. Másodszor, ő maga annyira hatékony a házimunkában, hogy teljesen elijeszti őket. Mindent jobban meg tud csinálni, mint ők, és tisztában is van ezzel, ahogy azzal is, hogy ők is tudják. Harmadszor, ha már megijesztette őket, pszichoanalitikus lévén próbálja megmagyarázni, miért nem kell halálra rémülniük, és egy jó kis félórás lelkizés után vele tényleg halálra rémülnek. Akárhogy is, az elmúlt években átlagosan négy „kincs” dolgozott nálunk.

– Egyszerűen nincs szerencsénk mostanában, de ez meg fog változni – mondtam annyira bátorítólag, amennyire csak tudtam. Néha szoktam heccelni a szobalányokkal kapcsolatban, de lassan megtanultam, hogy ez nem túl bölcs politika.

A vacsora egy kicsit később lett kész, és átkarolva a feleségemet meg a fiamat, beléptem az ebédlőbe. Abban a pillanatban biztonságot, nyugalmat meg mindenféle jót éreztem szétáradni magamban. A vacsora az asztalon várt: spenótkrémleves, krumplipüré, párolt hús szafttal. Fantasztikus, kivéve, hogy nem szeretem a húst, mert majdnem vegetáriánus vagyok, de a spenótkrémlevest imádom, így mindent összevetve egy egész kívánatos menü volt feltálalva az asztalon. Leültünk. Helen vágta fel a húst, a többit körbeadtuk. Az én húsom egy kicsit túl száraz volt, de sebaj, a szaft majd ellensúlyozza. Helen csöngetett. Angelica megjelent. Tizennyolc-húsz év körüli lehetett, kreol bőrű, lassú járású.

– Angelica – mondta Helen –, ő Mr. Goldman.

Rámosolyogtam, köszöntem neki, és intettem a villával. Viszonzásul meghajolt.

– Angelica, egyáltalán nem kritikaképpen mondom, hiszen ami történt, az én hibám, de a jövőben mindkettőnknek komoly erőfeszítést kell tennünk, hogy ne felejtsük el: Mr. Goldman véresen szereti a rostonsültet…

– Ez rostonsült? – kérdeztem.

Helen csúnyán nézett rám.

– Tehát, Angelica, nincs semmi gond, nekem kellett volna előre tájékoztatnom Mr. Goldman szokásairól, de ha a következő alkalommal rostonsültet csinálunk, igyekezni fog, hogy a közepe véres maradjon, ugye?

Angelica visszament a konyhába. Egy újabb „kincs” indult el a lejtőn.

Szóval ne feledjük, hogy az ebédet milyen boldogan kezdtük mind a hárman. Ketten még ilyen állapotban maradtunk, de Helen láthatóan ideges lett.

Jason gyakorlott és nyugodt mozdulatokkal pakolta folyamatosan a tányérjára a krumplipürét.

Rámosolyogtam a gyerekre.

– Te, öreg, nem lesz az egy kicsit sok? – próbálkoztam.

Még egy púpos nagykanál krumplit rakott a tányérjára.

– Jason, nem fér több a tányérra – mondtam ekkor.

– Tényleg éhes vagyok, apu – közölte, de nem nézett rám.

– Akkor lakjál jól a hússal – feleltem. – Annyi húst eszel, amennyit akarsz, és nem szólok egy szót sem.

– Nem eszek semmit – mondta Jason, eltolta a tányérját magától, keresztbe fonta a karját, és maga elé bámult.

– Ha bútorügynök lennék – szólalt meg Helen –, vagy pénztáros egy bankban, még megérteném, de azután, hogy évek óta egy pszichiáterrel élsz egy háztartásban, hogy vagy képes így beszélni? A sötét középkorban élsz, Willy.

– Helen, ez a gyerek túlsúlyos. Mindössze annyit javasoltam, hogy hagyhat néhány krumplit másnak is a világon, és inkább egye degeszre magát a hússal, amit a te „kincsed” ütött össze diadalmas hazatérésem tiszteletére.

– Willy, nem akarlak megijeszteni, de Jason történetesen nem csupán rendkívül intelligens, de a látása is egészen kiváló. Ha megnézi magát a tükörben, biztosíthatlak, látja, hogy nem kifejezetten karcsú. És ez azért van, mert a jelenlegi helyzetben, a saját döntése alapján nem akar karcsú lenni.

– Nemsokára lányokkal fog randizni: akkor mi lesz?

– Édesem, Jason tízéves, és jelen pillanatban nem érdeklődik a lányok iránt. Jelenleg a rakétatechnika érdekli. Mit számít némi súlyfölösleg egy rakétarajongó esetében? Ha majd karcsú akar lenni, biztosíthatlak, megvan hozzá mind az intelligenciája, mind az akarata, hogy az legyen. Addig, kérlek, a jelenlétemben ne frusztráld a gyereket!

Sandy Sterling lebegett bikiniben a szemem előtt.

– Nem eszek, és kész – jelentette ki ekkor Jason.

– Kicsikém! – mondta a gyereknek Helen azon a hangján, amit kifejezetten az ilyen alkalmakra tartogatott. – Gondolkozz logikusan! Ha nem eszed meg a krumplit, ideges leszel, és én is ideges leszek. Apád, jól láthatóan, már most ideges. Ha megeszed a krumplit, én örülni fogok, te is örülni fogsz, a pocikád is örülni fog. Apáddal úgysem tudunk mit csinálni. A te kezedben van, hogy mindenkit felidegesítesz-e, vagy csak egy embert, akivel kapcsolatban, mint már említettem, úgysem tehetünk semmit. Ezért aztán a végkövetkeztetés egyértelmű, de hiszem, hogy képes vagy magad is levonni. Csinálj, amit akarsz, Jason!

Elkezdte belapátolni a krumplit.

– Egy hájgombócot csinálsz ebből a gyerekből – mondtam, de túl halkan ahhoz, hogy rajtam és Sandyn kívül más is meghallja. Aztán vettem egy mély, nagyon mély lélegzetet, mert akárhányszor hazajövök, mindig veszekedünk, ami Helen szerint azért van, mert hazahozom magammal a feszültséget, és mindig embertelen igényem van arra, hogy érezzem, hiányoztam, szükség van rám, szeretnek és a többi. A lényeg az, hogy utálok távol lenni, de hazaérkezni még jobban utálok. Soha sincs igazi esély arra, hogy „Nohát, mi történt, amióta nem voltam itthon?” típusú csevegésbe menjen át a dolog, különösen, hogy Helen és én minden este beszélünk egymással telefonon.

– Fogadok, hogy tök profi vagy az új bringádon – mondtam ekkor. – El kéne mennünk egyet biciklizni a hétvégén.

Jason felnézett a krumpliból.

– Nagyon tetszett a könyv, apu. Fantasztikus volt.

Meglepett, hogy ezt mondta, mert éppen csak nekiláttam, hogy finoman rátérjek erre a témára. De ahogy Helen mindig mondja, Jason nem hülye.

– Nahát, de örülök! – És akkor még tényleg örültem.

Jason bólintott.

– Talán a legjobb, amit eddig életemben olvastam.

Nekifogtam a spenótkrémlevesnek.

– Melyik volt a kedvenc részed?

– Az első fejezet. A menyasszony – felelte Jason.

Ez igazán meglepett. Nem mintha az első fejezet rossz lenne vagy ilyesmi, de nem sok minden történik benne, a későbbi részekkel összehasonlítva. Lényegében annyi az egész, hogy Pitypang felnő. – És milyen volt az Őrület-sziklák megmászása? – kérdeztem ekkor. Ez az ötödik fejezetben van.

– Ó, fantasztikus! – vágta rá Jason.

– És a Halál Állatkertjének a leírása? – Ez a második fejezetben van.

– Még fantasztikusabb! – mondta Jason.

– Ami teljesen elképesztett benne – folytattam –, hogy csak egy nagyon rövid rész szól a Halál Állatkertjéről, de valahogy sejteni lehet, hogy később még nagy szerepe lesz. Te is érezted ezt?

– Aha – mondta Jason. – Fantasztikus.

Ekkor már tudtam, hogy nem olvasta el.

– Tényleg megpróbálta elolvasni – szólt közbe Helen. – És tényleg elolvasta az első fejezetet. A második fejezettel képtelen volt megbirkózni, úgyhogy amikor láttam, hogy megtette az elvárható erőfeszítéseket, mondtam neki, hogy hagyja abba. Ízlések és pofonok. Mondtam neki, hogy meg fogod érteni, Willy.

Természetesen megértettem. Csak olyan elhagyatottnak éreztem magam.

– Nem tetszett, apu. Pedig nagyon akartam.

Rámosolyogtam. Hogyhogy nem tetszett neki? „Szenvedély. Párbajok. Óriások. Csodák. Igaz szerelem.”

– Nem eszed meg a spenótot sem? – kérdezte Helen.

Felálltam.

– Az időeltolódás… Nem vagyok éhes.

Nem szólt semmit, amíg nem hallotta, hogy kinyílik a bejárati ajtó.

– Hová mész? – kiabált ekkor. Ha tudtam volna, válaszoltam volna.

Bóklásztam a fagyos decemberben. Kabát nélkül. Észre se vettem, hogy hideg van. Mindössze annyit tudtam, hogy negyvenéves vagyok, és negyvenévesen nem itt kellene tartanom, összezárva a zseniális pszichiáter feleségemmel és a dagadt fiammal. Este kilenc körül járhatott az idő, amikor egyedül ücsörögtem a Central Park közepén, a közelben senki, minden pad üres volt.

Ekkor hallottam meg a neszezést a bokorban. Megállt. Aztán megint. Nagyon-nagyon óvatosan. Közelebb.

Megfordultam, és azt üvöltöttem:

– Ne szórakozz velem! – És akármi volt az, ellenség, barát, fantazmagória, elmenekült. Hallottam a futva távolodó lépteit, és rádöbbentem, hogy akkor, abban a pillanatban veszélyes voltam.

Aztán hideg lett. Hazamentem. Helen a jegyzeteit olvasgatta az ágyban. Általában ilyenkor elő szokott hozakodni valami olyasmivel, hogy egy kicsit öreg vagyok az efféle gyerekességekhez. De valószínűleg még mindig veszélyesnek tűnhettem. Láttam az okos szemében.

– Tényleg megpróbálta – mondta végül.

– Nem gondoltam, hogy nem – feleltem. – Hol van a könyv?

– A könyvtárszobában, azt hiszem.

Megfordultam, elindultam kifelé.

– Tehetek valamit érted?

Megráztam a fejem. Aztán bementem a könyvtárszobába, bezárkóztam, és megkerestem A herceg menyasszonyát. Egész jó állapotban van, gondoltam, ahogy megnéztem a kötést, és láttam, hogy a kiadóm, a Harcourt Brace Jovanovich adta ki. Ez még persze korábban volt, amikor még nem Harcourt Brace meg mindenkinek hívták. A régi jó Harcourt Brace-korszakban. A címoldalra lapoztam, ami fura volt, mert még soha nem láttam azelőtt. Mindig apám volt az, aki lapozott. Nevetnem kellett, amikor megláttam az igazi címet, mert így szólt:

A herceg menyasszonya

S. MORGENSTERN KLASSZIKUS MESÉJE AZ IGAZ SZERELEMRŐL

ÉS FANTASZTIKUS KALANDOKRÓL

Csodálatra méltó fazon, aki a saját vadiúj könyvét klasszikusnak nevezi, még mielőtt megjelent volna, és bárkinek csak esélye is lett volna elolvasni. Talán rájött, hogy ha ő nem teszi, más se fogja, vagy talán csak segítő kezet próbált nyújtani a kritikusoknak, nem tudom. Átfutottam az első fejezetet, és egészen olyan volt, ahogyan emlékeztem. Aztán a második fejezethez lapoztam, amelyik Humperdinck hercegről és a Halál Állatkertjének kissé kegyetlen leírásáról szól.

Ekkor kezdtem megérteni a problémát.

Nem mintha a leírás nem lett volna benne. Ott volt, és egészen olyan volt, ahogyan emlékeztem. De mielőtt odáig jutnál, legalább hatvan oldal van előtte, amelyik Humperdinck herceg családfáját ecseteli, és azt, hogyan került a család uralomra Florinban, majd mesél a menyegzőről és arról a gyermekről, aki ezt és ezt nemzette, aki feleségül vette a mit tudom én kit, aztán a harmadik fejezethez lapoztam, Az udvarláshoz, ami teljes egészében Guilder történelméről és felvirágzásáról szól. Minél többet futottam át, annál világosabbá vált előttem, hogy Morgenstern nem gyerekkönyvet írt; országának szatirikus történelmét írta meg, egy monarchia hanyatlását a nyugati világban.

De az apám csak a kalandokat olvasta fel nekem, a jó részeket. Sohasem untatott a dolog komoly oldalával.

Hajnali két óra körül felhívtam Hiramot Martha’s Vineyardon. Hiram Haydn volt a szerkesztőm hosszú éveken át, a Katona az esőben óta, és sokat dolgoztunk együtt, de éjjel kettőkor eddig még nem hívtam fel. Most már tudom, hogy képtelen volt megérteni, miért nem bírtam legalább reggelig várni.

– Biztos, hogy jól vagy, Bill? – kérdezgette folyamatosan.

– Szervusz, Hiram! – fogtam bele hat csöngetés után. – Egy könyvről van szó, amit az első világháború után ti adtatok ki. Szerinted jó ötlet lenne, ha átdolgoznám egy kicsit, és újra kiadnátok?

– Biztos, hogy jól vagy, Bill?

– Nagyon jól, persze, és érted, csak a jó részeket hagynám meg. Írnék valami összekötő szöveget a cselekményes részek közé, és csak az izgalmas részek maradnának benne. Mit gondolsz?

– Bill, hajnali két óra van itt. Még mindig Kaliforniában vagy?

Úgy tettem, mintha megdöbbentem és meglepődtem volna. Így legalább nem gondolta azt, hogy megőrültem.

– Jaj, bocsánat, Hiram! Istenem, micsoda barom vagyok! Itt, Beverly Hillsben még csak tizenegy óra van. De azért megkérdeznéd Jovanovichtól?

– Úgy érted, most?

– Holnap vagy holnapután, mindegy.

– Bármit megkérdezek tőle, csak attól tartok, nem biztos, hogy pontosan sikerült megértenem, mit akarsz. Biztos, hogy jól vagy, Bill?

– Holnapra New Yorkban leszek. Majd felhívlak a részletekkel kapcsolatban, oké?

– Esetleg megpróbálnál egy kicsit korábban, munkaidőben hívni, Bill?

Felnevettem, leraktuk a telefont, aztán felhívtam Ziget Kaliforniában. Evarts Ziegler volt a filmes ügynököm már nyolc éve. Ő kötötte a Butch Cassidy-szerződést, és őt is felébresztettem.

– Hé, Zig! El tudnád halasztatni egy kicsit a Stepfordi feleségeket? Közbejött valami más.

– A szerződésed szerint most kell elkezdened. Milyen hosszú időre kéne elhalasztani?

– Nem tudom megmondani biztosan, sohasem csináltam eddig átdolgozást. Csak azt mondd meg, beleegyeznek?

– Azt hiszem, ha a halasztás hosszú időre szólna, perrel fognak fenyegetőzni, és végül el fogod veszteni a melót.

Úgy sült el a dolog, ahogy Zig megjósolta: perrel fenyegetőztek, majdnem elvesztettem a melót meg némi pénzt, és nem szereztem sok barátot az „iparban”, ahogy a show-bizniszben dolgozó vén rókák hívják a filmeket.

De az átdolgozással elkészültem, a kezetekben tartjátok a „jó részeket” tartalmazó verziót.

Miért mondtam el ezt az egészet?

Helen nagyon sokat nyaggatott, hogy adjak valami elfogadható magyarázatot. Úgy érezte, hogy ez nagyon fontos, nem feltétlenül azért, hogy ő tudja, hanem hogy én. „Mert teljesen őrülten viselkedtél, Willy fiam”, mondta. „Nagyon megijesztettél.”

Tehát miért?

Mindig is csapnivaló voltam az önvizsgálat terén. Mindent ihletből írok. Ez jónak érződik, az rosszul hangzik: valahogy így. Nem tudok analizálni, vagy legalábbis nem a saját tetteimet.

De vegyük például az alcím szavait: Igaz szerelem és fantasztikus kalandok. Én hittem ezekben egykor. Azt gondoltam, hogy az életem ezt az ösvényt fogja követni. Bárcsak követte volna! Nyilvánvalóan nem követte, de nem hiszem, hogy maradtak volna elképesztő kalandok manapság. Senki sem rántja elő a kardját, és mondja: „Jó napot! A nevem Inigo Montoya. Megölted az apámat, készülj a halálra!”

És az igaz szerelemről is könnyű elfeledkezni. Nem tudom, szeretek-e bármit igazán a Peter Lugersnél kapható bélszínen és az El Paradorsban felszolgált sajtos enchiládán kívül. (Bocs ezért, Helen.)

Akárhogy is, íme, ez itt a „jó részeket” tartalmazó verzió. S. Morgenstern írta. Apám felolvasta. Most nektek adom. Hogy mit kezdetek ezzel, az mindnyájunkat örökké érdekelni fog.

New York City, 1972. december

ELSŐ FEJEZET

A menyasszony

Pitypang születésének évében a világ legszebb asszonya egy francia szobalány volt, akit Anette-nek hívtak. Anette Párizsban dolgozott De Guiche herceg palotájában, és a herceg figyelmét nem kerülte el, hogy egy csodálatos tünemény pucolja újabban a lábosokat. A herceg figyelme nem kerülte el a hercegnő figyelmét sem, aki nem volt se túl szép, se túl gazdag, viszont annál okosabbnak bizonyult. A hercegnő tanulmányozni kezdte Anette-et, és hamarosan rájött, mi az ellenfele végzetes gyengesége: a csokoládé.

Immár felfegyverkezve a hercegnő munkához látott. A Guiche-kastély cukorpalotává változott. Akárhová nézett az ember, mindenütt bonbonokat látott. Hegyekben álltak a csokoládéval borított cukorkák a fogadószobákban, a társalgók roskadoztak a csokoládés nugáttal tömött kosárkáktól.

Anette-nek esélye sem volt. Egy éven belül karcsúsága ormótlansággá dagadt, és ettől fogva a herceg valahányszor ránézett, mindig szomorú zavarodottság felhőzte el a tekintetét. (Megjegyzendő, hogy Anette minél nagyobbra növekedett, annál vidámabb lett. Végül feleségül ment egy cukrászmesterhez, és mindketten jó sokat ettek, amíg az öregkor el nem szólította őket. Azt is megjegyezhetjük, hogy a dolgok nem alakultak ilyen jól a hercegnő számára. A herceg érthetetlen okokból beleszeretett a saját anyósába, amitől aztán a hercegnő gyomorfekélyes lett, leszámítva, hogy akkor még nem volt gyomorfekély. Pontosabban volt gyomorfekély, voltak gyomorfekélyes emberek, csak még nem hívták gyomorfekélynek. A korabeli orvostudomány „hasi fájásnak” nevezte, és a legjobb kúrának azt tartotta, ha naponta kétszer konyakos kávét ittak rá, amíg a fájdalom alább nem hagyott. A hercegnő becsületesen itta a keveréket, miközben éveken át tanúja volt, hogyan csókolgatja egymást a férje és az anyja a háta mögött. Nem meglepő módon a hercegnő mogorvasága legendássá vált, amint azt Voltaire olyan szellemesen megjegyezte volna. Leszámítva, hogy ez Voltaire előtt volt.)

Abban az évben, amikor Pitypang tízéves lett, a legszebb nő Bengálban élt, egy sikeres teakereskedő leányaként. Aluthrának hívták: sötét bőre olyan tökéletes volt, amilyet nem látott India nyolcvan éve. (Összesen csupán tizenegy tökéletes arcbőrt találtak egész Indiában, amióta a pontos számlálás megkezdődött.) Aluthra tizenkilenc éves volt, amikor a himlő betört Bengálba. A lány túlélte, a bőre nem.

Amikor Pitypang tizenöt lett, a Temze menti Sussexben élő Adela Terrell volt messze a legszebb nő a világon. Adela húszéves volt, és ez idáig annyival szebbnek mutatkozott mindenkinél, hogy bizonyosnak tűnt, ő marad a világon a legszebb még hosszú éveken át. De egy nap az egyik kérője (száznégy volt belőlük) azzal hízelgett neki, hogy vitathatatlanul ő az eleddig született legesleghibátlanabb teremtmény az egész földkerekségen. Adelának tetszett a dolog, és elkezdett gondolkodni az állítás igazságtartalmán. Aznap éjszaka, egyedül a szobájában megvizsgálta magát a tükrében tetőtől talpig. Majdnem hajnalig tartott, amíg befejezte a vizsgálódást, de addigra világossá vált előtte, hogy a fiatalember értékelése egészen pontosnak bizonyult: tökéletes volt, bár nem igazán tehetett róla.

Ahogy sétálgatott a családi rózsakertben, és a napfelkeltét csodálta, boldogabbnak érezte magát, mint addig bármikor. Nem csupán tökéletes vagyok, mondta magában, de valószínűleg én vagyok az első tökéletes ember a világmindenségben. Egyetlen testrészem sem lehetne még szebb. Ó, milyen szerencsém van, hogy tökéletes vagyok, gazdag, kívánatos, érzékeny és fiatal…

Fiatal?

A köd már kezdett felszállni körülötte, amikor Adela elkezdett gondolkozni. Természetesen mindig érzékeny leszek, gondolta, és mindig gazdag leszek, de nem látom tisztán, hogyan sikerül mindig fiatalnak maradnom. És ha már nem leszek fiatal, hogy maradhatok tökéletes? És ha nem vagyok tökéletes, akkor minek éljek? De tényleg minek? Adela összeráncolta a homlokát elkeseredettségében. Életében először fordult elő, hogy összeráncolta a homlokát, és amikor rájött, mit tett, elborzadt, mert érezte, hogy ezzel tönkre is tette a tökéletességét, talán mindörökre. Visszarohant a tükréhez, ott töltötte a reggelt, és bár sikerült meggyőznie magát arról, hogy még mindig ugyanolyan tökéletes, mondani sem kell, hogy már nem volt ugyanolyan boldog, mint korábban.

Elkezdett aggódni.

Az első redők két héten belül jelentek meg, az első szarkalábak egy hónap alatt, és nem telt el egy év, az arca csupa ránc volt. Ezután hamarosan férjhez ment, mégpedig ugyanahhoz az emberhez, aki a szemére hányta a tökéletességét, és boldogságos pokollal ajándékozta meg hosszú éveken át.

Természetesen Pitypang mit sem tudott erről tizenöt éves korában. De ha tudott volna, akkor is valószínűleg teljességgel értelmetlennek találta volna. Hogy érdekelhet valakit az, hogy ő-e a világ legszebb nője, vagy sem? Nem mindegy, hogy az első vagy a harmadik? Vagy a hatodik? (Pitypang ekkortájt még nem járt ilyen magasan, alig fért be az első húszba, és oda is inkább csak ígéretes tehetsége miatt, és nem azért, mert különösebben törődött volna magával. Utált arcot mosni, undorodott a füle mögötti résztől, rühellte fésülni a haját, és így a lehető legkevesebbszer is tette. Igazándiból csak a lovaglás és a kisbéres ugráltatása szórakoztatta.

Lónak hívták a lovát. (Pitypangnak sosem volt valami nagy fantáziája.) Ló jött, ha füttyentett, odament, ahová hajtotta, és azt csinálta, amit mondott neki. A kisbéres is azt csinálta, amit mondott neki. Valójában a kisbéres már jócskán benne járt a legénykorban, de amikor pár éve árvaként a lány apjához került, csakugyan kisbéres volt, és Pitypang még mindig így hívta. „Kisbéres, hozd ide azt!” „Vidd oda ezt, kisbéres, de gyorsan, te lustaság! Ugorj, vagy megmondalak apámnak!”

– Ahogy parancsolja.

Mindig ezt felelte. „Ahogy parancsolja.” „Hozd ide azt, kisbéres!” „Ahogy parancsolja.” „Szárítsd meg ezt, kisbéres!” „Ahogy parancsolja.” A kisbéres egy kunyhóban élt az istállók mellett, amit Pitypang anyja szerint tisztán tartott. Még olvasott is, ha tudott gyertyát szerezni.

– Hagyok egy hold földet a fickóra a végrendeletemben – mondogatta Pitypang apja. (Akkor még holdak voltak.)

– Még elbízza magát – felelte erre mindig Pitypang anyja.

– Rabszolgaként dolgozott éveken át. A kemény munkát meg kell becsülni. – Azután, a vita folytatása helyett (viták akkor is voltak) inkább mindketten a lányuk felé fordultak.

– Megint nem fürödtél – mondta az apja.

– De igen, de igen – így Pitypang.

– De nem vízzel – folytatta az apja. – Bűzlesz, mint egy csődör.

– Egész nap lovagoltam – magyarázta Pitypang.

– Fürdened kell, Pitypang – szólt közbe az anyja is. – A fiúk nem szeretik az olyan lányokat, akiknek istállószaguk van.

– Ó, a fiúk! – Pitypang majdnem felrobbant mérgében. – Nem érdekelnek a fiúk. Ló szeret engem, és ez bőven elég, köszönöm szépen.

Ezt jó hangosan mondta, és elég gyakran.

De ha tetszett, ha nem, valami elkezdődött.

Röviddel a tizenhatodik születésnapja után Pitypang észrevette, hogy már több mint egy hónapja nem szóltak hozzá a falubeli lányok. Sohasem barátkozott sokat lányokkal, így a váltás sem volt túl éles, de legalább korábban néhányan biccentettek, amikor a faluban vagy a környékbeli szekérutakon lovagolt. De mostanában, ismeretlen okokból, nem volt semmi. Lesütött pillantások, elfordított tekintetek, ez volt minden. Egyik alkalommal Pitypang elkapta Kornéliát a patkolókovácsnál, és rákérdezett a nagy hallgatás okára.

– Azt hittem, azok után, amit tettél, legalább van benned annyi szégyenérzet, hogy nem kérdezed meg.

– És mit tettem?

– Mit? Mit? Elloptad őket!

Ezzel Kornélia elrohant, de Pitypang mindent értett. Tudta, hogy kik azok az „ők”.

A fiúk.

A falubeli fiúk.

A tyúkeszű, mamlasz, üresfejű, tökfej, eszement, szerencsétlen, tökkelütött, ostoba fiúk.

Hogyan vádolhatja valaki azzal, hogy ellopta őket? Kinek kellenének egyáltalán? Mire voltak jók? Nem csináltak mást, csak zaklatták, idegesítették és bosszantották. „Lecsutakolhatom a lovadat, Pitypang?” „Kösz, de a kisbéres majd megcsinálja.” „Kimehetek veled lovagolni, Pitypang?” „Kösz, de nagyon jól érzem magam egyedül is.” „Azt képzeled, hogy jobbat érdemelsz nálunk, ugye, Pitypang?” „Nem, nem igaz. Csak szeretek egyedül lovagolni, ennyi az egész.”

Éjszakánként mind gyakrabban gyűltek össze a sötétben az ablaka alatt, és gúnyolták. Ő persze tudomást sem vett róluk. Általában a gúnyolódás sértegetéssé fajult. Oda se figyelt rá. Ha túl veszélyessé vált a helyzet, a kisbéres elrendezte a dolgokat. Előjött a kunyhójából, egypárat elagyabugyált közülük, a többit meg elzavarta. Pitypang sohasem felejtette el megköszönni, ha ezt tette.

– Ahogy parancsolja. – Mindössze ennyit felelt.

Nem sokkal a tizenhetedik születésnapja előtt egy férfi érkezett hintóval a városba, és látta Pitypangot a szatócshoz lovagolni. Még mindig ott várt rá a hintóból kikukucskálva, amikor visszafelé ügetett. Pitypang észre sem vette a férfit, és csakugyan, maga a férfi nem is volt fontos. De a megjelenése fordulópontot jelentett. Igaz, más férfiak is letértek az útjukról, más férfiak is lovagoltak akár harminc kilométert is, hogy láthassák, ebben nem volt semmi különös. A lényeges különbség abban állt, hogy ez volt az első gazdag ember, az első nemes, aki ilyesmire ragadtatta magát. És ő volt az az ember – nevét nem őrizte fenn a történetírás –, aki először említette meg Pitypangot a grófnak.

Florin földje valahol a későbbi Svédország és Németország között helyezkedett el. (Ez még Európa előtt volt.) Elméletileg Lotharon király és felesége, a királyné uralkodott benne. Valójában a király alig volt magánál, azt se tudta, nappal van, vagy éjszaka, lényegében egész nap csak motyogott magában. Nagyon öreg volt, testének minden szerve régen elárulta őt, és a Florint érintő legfontosabb döntéseit valamiféle szeszélyesség uralta, ami sok vezető polgárt rendkívüli mértékben zavart.

Igazándiból Humperdinck herceg tartotta a kezében a dolgokat. Ha lett volna Európa, ő lett volna a legnagyobb hatalmú ember egész Európában. De még így sem volt ember ezer kilométeres körzetben, aki ujjat mert volna húzni vele.

A gróf volt Humperdinck herceg egyetlen bizalmasa. Bár ténylegesen Rügennek hívták, senkinek sem kellett így szólítania, mivel ő volt az egyetlen gróf az egész országban. A címet születésnapi ajándékként kapta a hercegtől néhány évvel ezelőtt: a nagy esemény természetesen a grófné egyik fogadásán történt.

A grófné sokkal fiatalabb volt a férjénél. Az összes ruháját Párizsból hozatta (ez már Párizs után történt), ízlése rendkívül kifinomult volt. (Már ízlés is volt ekkor, igaz, nem túl régóta. És minthogy még olyan új volt, és csak a grófnénak volt egész Florinban, csoda-e, hogy az ő fogadásai bizonyultak a legnépszerűbbnek a környéken?) Végül a grófné szenvedélyes vonzódása az arcfestékek és a ruhaanyagok iránt azt eredményezte, hogy elköltözött Párizsba, ahol az egyetlen nemzetközi tekintélynek örvendő szalont működtette.

Mostanában kizárólag selyemben aludt, aranyból evett, és lassacskán a florini történelem legfélelmetesebb és legimádottabb asszonyává vált. Ha az alakjában lehetett is kivetnivalót találni, ruhái elrejtették, ha arca nem is volt isteni, senkinek sem tűnt fel, csak fel kellett pakolnia a megfelelő szereket. (Ez még a pirosító előtt volt, de ha nem lettek volna olyan nők, mint a grófné, akkor nem lett volna szükség a feltalálására.)

Egy szó mint száz: Rügenék voltak a florini álompár már hosszú évek óta…

Ez én vagyok. Az összekötő szövegek és az egyéb megjegyzéseim ezekkel a csinos dőlt betűkkel lesznek szedve, hogy könnyen megismerjétek. Amikor az elején azt állítottam, hogy sohasem olvastam a könyvet, igazat mondtam. Az apám olvasta fel nekem, én csak gyorsan átfutottam, egész szakaszokat húzva át a rövidítés során, egyébként mindent úgy hagytam, ahogyan az az eredeti Morgensternben szerepelt.

Ez a fejezet teljesen érintetlen. Kizárólag Morgenstern zárójelhasználata miatt tolakodtam ide. A segédszerkesztő a Harcourtnál teleírta a kefelenyomat margóit a kérdéseivel: „Hogyan lehet Európa előtt és Párizs után?” „Hogyan lehetséges, hogy ez a pirosító előtt volt, noha a pirosítót már régen feltalálták, lásd a »pirosító« címszót az Oxfordi Angol Nagyszótárban.” És végül: „Megőrülök. Mit kezdjek ezekkel a zárójelekkel? Mikor játszódik ez a könyv? Egy szót sem értek. Segítsééég!” Denise, a segédszerkesztő a Fiúk és lányok együtt óta szerkesztette a könyveimet, és még soha nem volt ennyire túlfűtött a margókon.

Nem tudtam segíteni neki.

Mert Morgenstern vagy komolyan vette őket, vagy nem. Esetleg némelyiket komolyan gondolta, némelyiket pedig nem. De sohasem mondta meg, melyeket. Talán csak azt akarta kifejezni, hogy „ez nem valóságos, ez sohasem történt meg”. Leginkább ezzel értek egyet annak ellenére, hogy ha fellapozod a florini történelmet, láthatod, hogy tényleg minden úgy történt, ahogyan Morgenstern megírta. Tény, hogy senki sem tud semmit az igazi motivációról. Mindössze annyit mondhatok: ha a zárójelek zavarnak benneteket, ne olvassátok el őket!

– Gyorsan, gyorsan, gyertek! – Pitypang apja a szobában állt, és az ablakon bámult kifelé.

– Miért? – kérdezte a lány anyja. Sohasem könnyítette meg a férje dolgát, ha a hitvesi engedelmességről volt szó.

A férje kimutatott az ablakon.

– Nézd!

– Nézd te! Te tudod, hogyan kell.

Pitypang szülei nem éltek kifejezetten boldog házasságban. Mindketten arról ábrándoztak, hogy elválnak.

Pitypang apja megrázta a fejét, és újra kinézett az ablakon.

– Á! – mondta egy kis idő múlva. Aztán egy kicsit később, megint: – Á!

Pitypang anyja egy pillanatra felnézett a főzésből.

– Micsoda gazdagság! – álmélkodott Pitypang apja. – Elképesztő!

Pitypang anyja habozott egy kicsit, aztán lerakta a fakanalat a pörkölt mellé. (Ez a pörkölt után volt, mint minden. Amikor az első ember kimászott az iszapból, és megépítette az első házat a szárazföldön, már az első este pörköltet evett vacsorára.)

– A szív büszkébben dobog a nagyság láttán – dörmögte Pitypang apja jól hallhatóan.

– Mi folyik ott, hülye fejű? – érdeklődött Pitypang anyja.

– Nézd te! Te tudod, hogyan kell – mindössze ennyit válaszolt a férfi.

(Ez volt aznap a harmincharmadik veszekedésük – ez már jóval a veszekedések után volt –, és Pitypang apja vesztésre állt tizenhárom-húsz arányban, bár sokat javult az állás ebéd óta, amikor még a felesége tizenhét-kettőre vezetett.

– Majom! – mondta az asszony, és odament az ablakhoz. Egy pillanattal később ő is együtt mondogatta a férjével, hogy: „Á!”

Ott álltak mindketten, és félelemmel vegyes áhítattal bámultak ki az ablakon.

Pitypang terítés közben figyelte őket.

– Biztos errefelé találkoznak Humperdinck herceggel – mondta Pitypang anyja.

Az apa bólintott.

– Vadászat. Humperdinck herceg kedvenc időtöltése.

– Milyen szerencsések vagyunk, hogy láthatjuk őket áthaladni! – mondta Pitypang anyja, és megfogta a férje kezét.

Az öregember bólintott.

– Most már meghalhatok – jelentette ki.

A felesége ránézett.

– Még ne! – A hangszíne meglepően gyengéd volt, talán megérezte, mennyit számít neki a férje, mert amikor két év múlva a férfi meghalt, nem sokkal később ő is utánament. Az emberek, akik ismerték őt, mind egyetértettek abban, hogy a méltó ellenfél hiánya tette tönkre.

Pitypang közelebb jött, megállt mögöttük, és átnézett a fejük felett. Egy kis idő múlva neki is elállt a lélegzete, mert a gróf, a grófné és az összes apródjuk, katonájuk, szolgájuk, udvaroncuk, lovagjuk és hintójuk elvonult a tanya előtti szekérúton.

Mindhárman némán álltak, miközben a menet egyre közelebb ért. Pitypang apja egy kicsi, mitugrász emberke volt, aki mindig arról ábrándozott, hogy úgy fog élni, mint egy gróf. Egyszer három kilométerre tartózkodott attól a helytől, ahol a herceg és a gróf vadászott, és mindeddig a percig az volt élete fénypontja. Csapnivaló gazda volt, és férjnek sem bizonyult valami fényesnek. Nem sok dolog akadt a világon, amiben kiemelkedő lett volna, és nem is nagyon értette, hogyan sikerült összehoznia a leányát, bár a lelke mélyén sejtette, hogy valamiféle csodálatos tévedés állhat a dolog mögött, amelynek természetét sohasem igyekezett kikutatni.

Pitypang anyja egy görcsös kis vakarcs volt, tüskés és siránkozó, aki mindig arról ábrándozott, hogy olyan népszerű lesz, mint amilyen a grófné volt akkortájt. Iszonyatos szakács volt, és még rosszabb háziasszony. Hogy hogyan csusszant ki a méhéből Pitypang, természetesen még őelőtte is rejtélynek bizonyult. De ott volt, amikor történt, és ez számára bőven elegendő volt.

Pitypang maga, fél fejjel a szülei fölé magasodva, tányérokkal a kezében, Ló szagát árasztva, csak azt kívánta, bárcsak ne lenne annyira messze a menet, mert akkor megnézhetné, hogy a grófné ruhái tényleg olyan szépek-e, mint mondják.

Mintha a kívánságának engedelmeskedne, a menet befordult a tanyára.

– Ide? – nyögte Pitypang apja. – Istenem, miért?

Pitypang anyja odafordult hozzá:

– Elfelejtetted befizetni az adókat? – (Ez az adók után történt. De minden az adók után történt. Adók már a pörkölt előtt is voltak.)

– Még ha tényleg el is felejtettem volna, akkor sem kéne ennyi ember, hogy begyűjtse. – Azzal a tanya bejárata felé mutatott, amerre a gróf, a grófné és az összes apródjuk, katonájuk, szolgájuk, udvaroncuk, lovagjuk és hintójuk tartott.

– Mit akarhatnak tőlem? – kérdezte.

– Menj és nézd meg! Gyerünk! – utasította Pitypang anyja.

– Menj te! Kérlek.

– Nem! Te! Kérlek.

– Menjünk együtt!

És mentek együtt. Remegő lábakkal.

– A tehenek – mondta a gróf, amint odaértek az arany hintójához. – A teheneidről szeretnék beszélni veled. – A hintó belsejéből beszélt, sötét arca árnyékban maradt.

– Az én teheneimről? – kérdezte Pitypang apja.

– Igen. Arról van szó, hogy egy kis tehenészetet szeretnék felállítani, és mivel a te teheneid közismerten a legjobbak egész Florinban, arra gondoltam, hogy megpróbálom kiszedni belőled a titkukat.

– Az én teheneim…? – nyögte ki Pitypang apja, remélve, hogy nem bolondul meg. Mert igazság szerint, és ezt tudta jól, szörnyen rossz tehenei voltak. Évekig csak panaszt hallott a falusiaktól. Ha bárki más elkezdett volna tejet árusítani, Pitypang családja abban a pillanatban tönkrement volna. Igaz, ami igaz, amióta a kisbéres nála szolgált – vitathatatlan, hogy a kisbéres értett ehhez-ahhoz –, a panaszok is elmaradoztak, de attól még nem lettek a tehenei a legjobbak egész Florinban. De hát az ember nem vitatkozik egy gróffal. Pitypang apja a feleségéhez fordult:

– Te mit mondanál, mi a titkom, drágám?

– Ó, olyan sok van! – felelte az asszony. Pitypang anyja nem volt buta, ha a jószágok színvonaláról volt szó.

– Ti ketten gyermektelenek vagytok, ugye? – kérdezte a gróf.

– Nem, uram – felelte az asszony.

– Akkor hadd lássam a lányt! – folytatta a gróf. – Talán egy kicsit gyorsabban tud válaszolni a kérdéseimre, mint a szülei.

– Pitypang! – kiáltotta az apja. – Gyere ki, kérlek!

– Honnan tudta az úr, hogy lányunk van? – kérdezte Pitypang anyja.

– Megérzés. Feltételeztem, hogy vagy fiú, vagy lány. Néha szerencsésebb vagyok, mint… – Hirtelen elhallgatott.

Mert Pitypang jelent meg a színen, a tanyaépületből a szülei felé tartva.

A gróf kiszállt a hintóból. Méltóságteljesen lelépett a földre, és ott maradt mozdulatlanul. Nagy ember volt, fekete hajú, fekete szemű, széles vállú. Fekete kesztyűt és fekete köpenyt viselt.

– Pukedli, drágám! – suttogta Pitypang anyja.

Pitypang komolyan igyekezett.

És a gróf nem tudta levenni róla a szemét.

Ne feledjétek, hogy Pitypang alig fért bele az első húszba! A haja kócos és zsíros volt, és csak a tizenhetedik évében járt, így volt még rajta némi babaháj. Nem volt több, mint egy gyermek. Nem volt más, csupán egy ígéret.

De a gróf még mindig nem tudta róla elszakítani a tekintetét.

– A gróf szeretné tudni a teheneink nagyszerűségének titkát. Így van, uram? – kérdezte Pitypang apja.

A gróf halványan bólintott, meredten bámulva Pitypangot.

Még Pitypang anyja is megérezte a levegőben vibráló feszültséget.

– Kérdezze meg a kisbérest, ő gondozza őket! – mondta Pitypang.

– És ő lenne a kisbéres? – hallatszott egy eddig ismeretlen hang a hintóból. Aztán a grófné arca jelent meg a hintó ajtajában.

Ajka tökéletes vörösre volt festve, zöld szemét feketével húzta ki. Ruhája a világ minden színét elhalványította. Pitypang el akarta takarni a szemét a csillogás elől.

Pitypang apja hátranézett, és megpillantotta a tanyaépület mellett oldalgó alakot.

– Igen, ő az.

– Hozzátok ide!

– Nincs alkalomhoz illően öltözve – mondta Pitypang anyja.

– Láttam én már félmeztelen férfit korábban is – felelte a grófné. Aztán elkiáltotta magát: – Te! – És a kisbéresre mutatott. – Gyere ide! – A második szónál csettintett az ujjaival.

A kisbéres úgy tett, ahogy parancsolták neki.

Amikor már elég közel ért, a grófné kiszállt a hintóból.

A kisbéres néhány lépéssel Pitypang mögött megállt, és a fejét illendően lehajtotta. Szégyenkezett a ruhája miatt, a cipője koszlott volt, a farmerje szakadt (a farmert jóval korábban felfedezték, mint azt a legtöbb ember gondolná), és úgy tette össze a kezét, mintha imádkozna.

– Hogy hívnak, kisbéres?

– Márkó, grófné.

– Nos, Márkó, te talán tudsz segíteni a problémánkon – mondta, és belekarolt. Ruhájának szövete égette a kisbéres bőrét. – Mi itt mindnyájan szenvedélyesen érdeklődünk a tehenek iránt. Gyakorlatilag közel jutottunk az őrület határához, olyan nagyon kíváncsiak vagyunk. Szerinted, Márkó, miért van az, hogy éppen ezen a tanyán a legkiválóbbak a tehenek? Mit csinálsz velük?

– Csak etetem őket, grófné.

– Nohát, íme, tessék, a rejtély megoldódott! Mindnyájan megnyugodhatunk. Egyértelmű, a titok Márkó takarmánya. Megmutatnád, hogyan csinálod, Márkó?

– Megetessem a teheneket az ön szeme láttára, grófné?

– Okos legény.

– Mikor?

– Most is jó lesz. – Azzal a karját nyújtotta a fiúnak. – Vezess, Márkó!

Márkónak nem volt más választása, mint hogy elfogadja a grófné karját. Gyengéden.

– A ház mögött áll az istálló. Nagyon nagy sár van arrafelé. Tönkre fog menni a ruhája.

– Úgyis csak egyszer hordom őket, Márkó, és égek a vágytól, hogy munka közben lássalak.

Így hát elindultak az istálló felé.

Ezalatt a gróf le sem vette a szemét Pitypangról.

– Segítek neked! – kiáltotta Pitypang Márkónak.

– Lehet, hogy az lesz a legjobb, ha én is megnézem, hogyan csinálja – döntötte el a gróf.

– Furcsa dolgok történnek – mondták Pitypang szülei, és ők is elindultak a tehénetető kirándulás nyomában. Figyelték a grófot, aki figyelte a lányukat, aki figyelte a grófnét.

Aki Márkót figyelte.