Ruff Orsolya

FOGJUNK GYILKOST !

Copyright © Ruff Orsolya, 2026

© General Press Könyvkiadó, 2026

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is. A könyv szövegét részleteiben és egészében is tilos másolni és felhasználni a mesterséges intelligencia bármilyen formájának betanítására.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

ISBN 978 615 104 195 6

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KOLBE-KONTOR ILDIKÓ

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

VALAHOL A MÁTRÁBAN

– Vera! – sziszegte egy fojtott hang a hosszúkás asztal túlsó végén. – Szerintem az a pasas téged figyel.

Bosszús horkantás volt a válasz, de a barna hajú nő azért a szeme sarkából alaposan végigmérte a mackós testalkatú, fekete hajú férfit, aki határozottan fiatalabb volt nála legalább húsz… vagy inkább huszonöt évvel.

– Hülyeségeket beszélsz, Kamilla. Ez egy étterem, és az a fickó pont szemben ül velem, nem tudom, mit kombinálsz, amikor…

Rosszalló krákogás szakította félbe, majd a szolgálatkészen várakozó pincérek mellett álló séf bocsánatkérő, mindazonáltal célzatos pillantást lövellt a két idősebb nő felé.

– Arra kérem mindannyiukat, hogy a kiosztott lapokra írják fel, vajon milyen itallal készülhetett a leves. Ne feledjék, ez még csak az első fogás, és még hátravan négy!

Valaki halkan felnyögött a teremben.

– Kinek volt a világraszóló ötlete, hogy vacsora után jöjjünk el egy ötfogásos vakkóstolásra? – kérdezte egy kétségbeesett hang.

– A tiéd, Adél – vigyorodott el vidám karpereccsörgés közepette Kamilla, aki aznap este émelyítően fűszeres parfümillatba és lila tüllfelhőbe burkolózott. – Na, mi van a levesben szerintetek? – dugta közelebb szőke, boglyas fejét a barátnőihez.

– Engem ne kérdezz – dőlt hátra a székében Vera –, én nem szoktam főzni! – mondta, azzal jelentőségteljesen a mellette ülő ősz hajú, kerekded nőre nézett.

– Zeller, az egészen biztos. Krémleves, az is egyértelmű.

– Ezt mi is tudjuk, nagyokos – koppintott a kezére Kamilla. – Azt mondd meg, hogy milyen alkohollal készült! Ez a mai vakkóstolás lényege. Ne hagyj cserben minket! Tudod, hogy versenyző alkat vagyok, muszáj nyernünk.

Vera végignézett a hosszú asztal mellett ülő vendégeken, majd a fejét ingatta.

– Az nehéz lesz, mert mindjárt szétültetnek minket…

Kamilla felkapta a fejét.

– Hogy micsoda? Mi az, hogy szétültetnek? És kicsoda? És hogyan fogunk akkor nyerni?

Adél alig bírta visszafojtani a nevetését.

– Ez nem a nyerésre megy, butus! A szálloda azért rendezte ezt az estet, hogy a vendégek kicsit jobban megismerjék egymást. Csak hát kellett valami játék hozzá, és a vakkóstolás még mindig jobb, mint a bingó.

Kamilla megjátszott felháborodással fújta fel magát.

– Igazán nem tudom, mi bajod a bingóval, amikor…

Akkor a séf összeütötte a tenyerét és elkiáltotta magát:

– Most jött el az a pillanat, amikor arra kérem a kék bársonyhuzatú széken ülő vendégeket, hogy álljanak fel, induljanak el az óramutató járásának megfelelő irányba, majd foglaljanak helyet az első megüresedett széken! Nem olyan bonyolult. Kérem, iparkodjanak, mert már itt is van a második fogás! Uram, ez magának is szól – nézett szigorú szemmel egy sportos, negyvenes férfira, aki az asztal takarásában a telefonját bámulta. A séf homlokán hirtelen mély ráncok jelentek meg. – Mondja csak, nem ismerem én magát valahonnan? – kérdezte hirtelen, mire a férfi elpirult, és villámgyorsan szedte a sátorfáját. – A cetlijeiket ne felejtsék el magukkal vinni! – kiabálta túl az általános hangzavart a séf, aki továbbra sem vette le a szemét a vörösen izzó fülű férfiról.

Egy idősebb házaspárt szemlátomást kellemetlenül érintett, hogy, még ha rövid időre is, el kell válniuk egymástól. A pár férfi tagja, egy mereven mozgó hatvanas, először balra indult, majd nehézkesen sarkon fordult, és meg sem állt az első üres székig. A közvetlen asztalszomszédja egy fiatal lány lett, aki szőke haját gondosan megkomponált kócos kontyba tekerte, és éppen a frissiben érkezett tányérját fotózta. Az ősz úriember nem is próbálta leplezni az ingerültségét, és dühösen levágta a papírlapját az asztalra.

Vera bánatosan nézett Adél és Kamilla után, de a következő pillanatban már minden érzékszervével a pirított kaláccsal és lilahagyma-lekvárral felszolgált kacsamáj felé fordult. Kóstolás előtt még belekortyolt egy pohár vízbe, és szinte fel sem tűnt neki, amikor nagy szuszogva lezökkent mellé az új asztalszomszédja.

– Az illata alapján megmondom, hogy ezt a májat tokaji aszúban érlelték, és soha többé ne forgassak, ha az az aszú legalább nem hatputtonyos volt! – mondta a férfi, aki az előbb még vöröslő fülekkel menekült a séf kérdése elől. Most maga elé húzta a tányérját, és sokatmondóan kacsintott.

Vera a következő pillanatban beleprüszkölt a vízbe, amivel egyből kiváltotta a szigorú séf rosszallását.

– Hú, ezek szerint maga nagyon ért a borokhoz… – motyogta maga elé, és zavartan felemelte a villát meg a kést.

A férfi le sem vette róla a szemét, miközben lassan a szájába tette az első falatot.

– Nem panaszkodom. Na, mit gondol, eltaláltam? Aszú vagy nem aszú?

Vera kétségbeesett pillantást vetett Kamilla felé, aki éppen egy szőke pincérfiút egzecíroztatott.

– Hát nem is tudom – mondta, és megforgatta a szájában az első falatot. – Eléggé édeskésnek tűnik…

– Egy mézédes aszú, nincs is annál jobb! Tudja, kimondottan szeretem az érett, hosszú lecsengésű, patinás borokat – nézett mélyen a szemébe a férfi, mire Vera villát tartó keze megállt a levegőben.

– Valóban? – préselte ki magából, mire a negyvenes évei közepén járó férfi komolyan bólintott.

– A fiatal, harsány borok alapvetően nem az eseteim, ha érti, mire gondolok… Ami azt illeti, a csendesen beérett, korosabb és tartalmasabb évjáratokat preferálom. Tudja, azt a fajtát, amelyiknél érdemes elidőzni… Amelyik az élet élvezetére figyelmeztet… Amelyik nem siettet, mi pedig, akik az áldásaiban részesülünk, hálásak vagyunk minden egyes kortyért.

Vera kétségbeesetten kapaszkodott a poharába, és egyetlen húzásra kiitta a maradék vizet. A férfinak fel sem tűnt a zavara, vagy egyszerűen csak nem foglalkozott vele. Bekapott még egy falat májat, majd sokatmondó mosollyal lefirkantott valamit a papírjára. Akkor árnyék vetült a terítékre, és megjelent a hátuk mögött a séf.

– Tudom már! Maga szerepelt abban az idióta YouTube-műsorban, amelyben a málnacsatnis, kacsamellcsíkokkal meghintett pizzára pillecukrot sütöttek! Hogy nem sül le a bőr képéről! Maga… maga pizzaprovokátor! – sziszegte a férfi fülébe.

Vera most hálatelt szívvel gondolt a séfre, akinek halkan elmormolt szitkai szemlátomást leperegtek aszúimádó asztalszomszédjáról. A pincérek mindenesetre résen voltak, és már hozták is a következő fogást.

Vera viszont nem várta meg, amíg felszolgálják a marhapörköltet, hanem talpra szökkent, és gyorsan Kamilla háta mögé osont.

– Nekem, azt hiszem, ennyi elég is volt a vakkóstolásból. Ti csak maradjatok, én a szobámban leszek.

Kamilla figyelmét nem kerülte el a séf, aki közben már el is foglalta Vera székét, és hevesen magyarázott valamit az egyre idegesebben fészkelődő vendégnek.

– De ismerős az a pofa! Hol láthattam?

Vera vállat vont.

– A séf szerint valami főzős műsorban…

Kamilla összeszűkült szemmel méregette a férfit, akinek az arca egyre inkább kipirult, miközben a séf hadarását hallgatta.

– És legalább aranyos? Miről beszélgettetek?

– Ööö… Nem is tudom.

Akkor már Adél is csatlakozott hozzájuk.

– Miről maradtam le? – hajolt közelebb.

Kamilla kikanalazta a tányérját, majd elégedetten hátradőlt.

– Verának valami főzős pasas volt az asztalszomszédja, akivel nem tudja, miről beszélgettek.

A kérdő tekintetek láttán Vera megadta magát.

– Nem is beszélgettünk, inkább csak ő beszélt. Főleg a borokról. De attól tartok…

– Igen? – rázta meg türelmetlenül szőke fürtjeit Kamilla.

Vera nagyot nyelt, mert eszébe jutott az a pár héttel korábbi eset, amikor nagy reményekkel indult el otthonról, majd az este egy budai kerthelyiségben és egy hajdani színészbálvány udvarlásával folytatódott, hogy azután úgy érzelmileg, mind büszkeségileg roppant csúfos véget érjen. Vera azóta egyszer sem nyitotta meg a társkereső applikációt a telefonján, és álmában sem jutott volna eszébe, hogy egy férfi majd épp a mátraszentborbálai vakkóstoláson hozza ismét kényelmetlen helyzetbe.

Adél finoman megérintette a karját.

– Mitől tartasz? – kérdezte, és a hangjából valódi aggodalom csengett ki. – Valami csúnyát mondott neked?

– Dehogy – suttogta Vera. – Csak szerintem az a pasas igazából nem is a borokról beszélt.

– Hát akkor meg mit akart? – ráncolta a homlokát Kamilla.

– Azt hiszem, hogy valójában csak fel akart szedni.

1

Lustán kinyújtóztatta a lábát, nagyot sóhajtott, és a nap felé fordította az arcát. A terasz felett remegett a levegő, az augusztusi melegben szinte olvadozott a napernyőn túli világ. A bárban felbúgott egy presszógép, a kerti medencében gyerekek visongtak. Vera máskor fejvesztve menekült volna vissza a szoba hűvösébe, de most még a többi szállóvendég sem zavarta. Évek óta nem volt nyaralni, és úgy döntött, hogy végre kiélvez minden pillanatot.

Tudta, hogy minden forint jól fog hasznosulni a Bánatos Madonna-akcióban szerzett pénzből. A szoborlopás hullámai azóta elcsitultak, a rendőrség lezárta az ügyet, és majdnem minden visszatért a régi kerékvágásba. Vera legnagyobb bánatára ugyanis az érdeklődés nem lankadt az elrabolt, majd megkerült műalkotás iránt. A múzeumlátogatók első útja továbbra is a gránitszoborhoz vezetett. A megnövekedett forgalom miatt a vezetőségnek külön kis információs táblákat kellett kitennie, de az igazgató nem bánta, mert az intézmény bevétele egy hónap alatt megtriplázódott. Verának viszont elege lett a folyamatosan fotózgató látogatókból, és átkérte magát a néprajzi terembe, ahol a legtöbb ember csak annyi ideig tartózkodott, amíg kifújta magát a fal mellé állított padok egyikén.

Vera komolyan gondolta, amit azon a júliusi délutánon Adélék erkélyén mondott. A barátnőivel ellentétben nem költött a pénz rá eső részéből, és nem is nagyon volt mire. Már jó ideje nem hozták lázba az ékszerek meg az új ruhák, egyedül nem szeretett utazni, a rokonaival nem tartotta a kapcsolatot. Minek a vagyon, ha nincs kivel megosztani? A szeme sarkából a szomszédos nyugágyon olvasó Adélra nézett, aki hosszas könyörgések után bújt csak fürdőruhába, a szállodai köntöstől ugyanakkor még a napozóteraszon sem volt hajlandó megválni. Vera mosolyogva csóválta a fejét. Ötven év barátság után az ember már nem ad kéretlen tanácsokat. Amúgy is az a fontos, hogy Adél jól érezze magát… Hiába ígérte meg Danika, hogy mindennap meglátogatja a nagyapját, Adél aggódott az otthon maradt férje miatt, akinek az állapota hol jobbra, hol rosszabbra fordult. Ha nem a könyvét, akkor a telefonját bújta, és folyamatos helyzetjelentést kért az unokájától.

De hová a csudába tűnhetett Kamilla?

Vera tekintete végigsiklott a napozóterasz közönségén. A legtávolabbi sarokban tegnapi asztalszomszédja, a sportos negyvenes süttette a hátát a napon. Vera lejjebb csúszott a napozóágyon, és Kamilla egyik magazinja mögé bújva jó alaposan megnézte magának a férfit, akinek egykor dús barna haja erősen megritkult, és a feje búbján keletkezett tonzúra mostanra fájdalmasan vörösre pirult a napon.

A pasas egész délelőtt figyelemre sem méltatta, ami egyszerre töltötte el megkönnyebbüléssel és némi sértett hiúsággal. Lehet, hogy előző este csak képzelte az egész udvarlási kísérletet? Lehet, hogy ez a fura fazon tényleg csak a borokról hablatyolt neki?

Vera érezte, hogy finoman elpirul. Megrázta a fejét, mintha azzal elhessenthetné a kínos gondolatokat. Inkább a többi vendégre koncentrált.

Tőle nem messze, az egyik fehér napernyő alatt egy durva vonású, mégis vonzó megjelenésű, idősebb nő szürcsölte a limonádéját. Vera előző este egy hatvanas férfi társaságában látta a vakkóstoláson.

Az asszony ősz bubifrizurája, világos lenvászon ruhája, vékony aranyórája visszafogott eleganciát tükrözött. Mellette egy fiatal, meglepően vékony és meglepően szőke hajú lány dőlt a kőből faragott balusztrádnak. Akárcsak tegnap este, a szemét most sem vette le a telefonja képernyőjéről. Hol elnevette magát, hol csücsörített, hol csábosan meresztgette a szemét. Vera a múzeumból már jól ismerte ezt a típust, de most még a folyamatos pózba merevedett fiatal nő sem tudta elrontani az örömét. Végre nyaral, és még az sem érdekli, ha egy hétig influenszerek potyognak az égből!

A pillanatnyi idillt az idősebb úriember rontotta el, aki merev léptekkel szuszogott fel a lépcsőn, majd az influenszer lányt kis híján elsodorva az ősz bubifrizurás nőhöz trappolt. Az asszony hiába kínálta székkel, a férfi meg sem hallotta, valamit idegesen hadart a feleségének, közben széles mozdulatokkal a parkoló felé mutogatott. Vera lehunyta a szemét, hosszan kifújta a levegőt, és magában ismét hálát adott, amiért soha nem ment férjhez.

– Nagyon unatkozol? – szólalt meg akkor mellette Adél. A könyve felett csak úgy szikrázott a szeme a visszafojtott nevetéstől.

Vera a szemét forgatta, de ő sem tudta leplezni a mosolyát. Azután letolta az orrán a napszemüvegét, és hosszú pillantást vetett az Adél kezében szorongatott könyvre.

– Nem ezt a krimit olvastad a múltkor is a Lukácsban?

Adél vidáman vállat vont.

– Ne mondd el senkinek, de a memóriám olyan, mint egy aranyhalnak. De nem baj, így legalább minden alkalommal izgulok, hogy ki a gyilkos.

– Ami azt illeti, az aranyhalnak egyáltalán nem olyan rossz a memóriája… A méhek viszont rövid távon állítólag csak két és fél percig emlékeznek, a hörcsögök meg három másodperc után elfelejtenek mindent. Te melyik vagy: méhecske vagy hörcsög?

Adél olyan hangosan nevetett, hogy arra még a kopaszodó, sportos negyvenes is felkapta a fejét, majd elkomolyodott, és fejcsóválva csak annyit mondott:

– Mondtam már, Vera, hogy időnként roppant idegesítő tudsz lenni?

Vera elvigyorodott, és laza mozdulattal megigazította a napszemüvegét.

– Ma csak egyszer. De még csak fél tizenkettő van – mosolygott, és felszegte a fejét. – A te krimiden kívül mostanában amúgy is csak Agatha Christie-t olvasok.

– Mi a kedvenced? – csapta le a könyvét Adél.

Vera gondolkodás nélkül válaszolt.

– A Halál a Níluson. A filmet is imádom.

– Az újat?

– Dehogyis! Csakis azt, amelyikben David Suchet játssza Poirot-t.

– Pedig annak a másiknak… na… tudod, annak a hogyishívjáknak…

– Kenneth Branagh-nak?

– Neki. Olyan szexi a bajusza, nem?

Vera már épp válaszolni akart, amikor a bárba vezető franciaablaknál egy különös figura bukkant fel. Mindkét karján vékony aranykarikák csilingeltek, göndör szőke haját pedig egy szemfájdítóan rózsaszín turbán alá simította. A derekán szorosra kötötte a kimonót, amitől gömbölyű csípőjén veszélyesen feszült a fényes anyag. Amint meglátta őket, lobogtatni kezdte a kezében lévő prospektusokat.

– A vakkóstoláson túl is van élet. El sem hinnétek, mi mindent találtam! – lelkendezett, majd Vera lábát a fenekével arrébb tolva ledobta magát. A nyugágy veszedelmesen nyekkent egyet.

Adél lesújtó pillantást vetett a kiterített lapokra.

– Rám ne számíts, délután írni fogok. Már ki is néztem egy jó kis sarkot a szalonban, vacsoráig ne is szóljatok hozzám, ha lehet!

Kamilla azonban úgy tett, mintha meg sem hallotta volna. Tébolyult örömmel vetette magát a papírokra.

– Nem tudtam dönteni, hogy legyezőecset- vagy inkább deluxe- csokoládé-masszázsra menjünk-e, szóval feliratkoztam mindkettőre! Délután háromkor kezdődik a medencében az akvafitnesz, és amint annak vége, már indulhat is a lovaskocsikázás! Juj, és van gombaismereti túra is… Szakértő segítségével gombászhatunk a közeli erdőben!

Vera halkan felnyögött, Adél pedig teljesen eltűnt a könyve mögött. Kamilla lelkesedését ugyanakkor semmi sem törte le.

– A kedvencem viszont a gyertyafényes jóga, amit sötétedés után tart egy roppant helyes fiatal oktató itt, a teraszon. Azt mindenképp ki kell próbálnunk, de nem ma…

– Hála az égnek…! – mormolta Vera, de befejezni már nem tudta a mondatot, mert Kamilla ugyanazzal a szusszal folytatta:

– Ma este ugyanis krimiestre megyünk. Nézzétek, igazi interaktív nyomozós vacsora, igazi színészekkel! Ők eljátsszák, a nézőknek meg ki kell találniuk, ki a gyilkos. Ugye milyen klassz? Csak erre az estére nyitják ki a régi báltermet. És tudjátok, mi a legviccesebb? Hogy az egyik színészt ismerem! Négy évig társulati tag volt nálunk, de aztán kilépett egy napi sorozat miatt. Visnyevszki Tomi, mondjuk, sosem köszönt, annyira fenn hordta az orrát, de tehetséges fiú, azt nem lehet elvitatni. Na, mit szóltok, mucik? Hát nem izgi?

Verának egyetlen arcizma sem rezdült.

– Tudod, mi az izgi? – kérdezte végül síri hangon. – Ellopni egy kilencvenhét kilós szobrot, az izgi. Visszaszerezni ugyanezt a szobrot egy bűnözőtől, az is izgi. Na meg kinyomozni, hogy ki ölt meg egy biztonsági őrt a munkahelyemen, na, az is igazán izgi…

– Ünneprontó – húzta fel az orrát Kamilla, majd Adélhoz fordult. – Krimiírók gyöngye, te, ugye, eljössz? Tudod, milyen vagyok! Simán kinyitok egy zárat, vagy megvarrok egy kisestélyit, de egyedül még egy skandináv keresztrejtvényt sem tudok megfejteni… Ha te nem vagy mellettem, sosem fogom kitalálni, ki a gyilkos.

Adél nagyot sóhajtott, és félretette a könyvét.

– Mutasd! – szólt megjátszott beletörődéssel. Magának sem akarta bevallani, de hízelgett neki, amiért a barátnői körében a titokban írt és váratlan sikert aratott krimije miatt lassan igazi szakértőnek számított. „Fenyvesi Lili” könyve már kicsúszott a top tízből, de még mindig szépen fogyott, és a kiadója azt szeretné, ha jövő év elején megjelenne a folytatás, immáron a saját neve alatt. Addig viszont még meg is kellene írnia! – „A gyilkos köztünk van” – dünnyögte félhangosan. – Lényegre törő cím – tette hozzá, majd az orra alatt mormolva olvasni kezdte a rövid leírást. Vera közben úgy tett, mintha ellenállhatatlan vágyat érezne, hogy a lábszára minden egyes pontján egyenletesen kenje el a napkrémet, közben fél szemmel azt a kissé molett, szép arcú ötvenes nőt nézte, aki egy koktéllal a kezében végül az egyik legyezőpálma alatt keresett menedéket. A kezében ugyanolyan szórólapot szorongatott, mint amilyet Adél visszaadott Kamillának.

– Jó mókának hangzik. És közben vacsorát is kapunk? – vonta fel az egyik szemöldökét.

Kamilla olyan hevesen bólogatott, hogy kis híján leesett a turbánja.

– Akkor benne vagyok… Pontosabban… van egy feltételem.

– Mi az? – kérdezte csipetnyi bizalmatlansággal a hangjában Kamilla.

– Csak akkor megyek, ha mindhárman ott leszünk. Vagy mindenki, vagy senki. Elvégre ez egy közös nyaralás, vagy mifene – mondta, majd jelentőségteljes pillantást vetett a nagyokat pislogó Verára. Másodpercekig senki sem szólt egy szót sem, aztán Vera megadóan a magasba emelte a kezét.

– Jól van, megyek. Viszont azt most mondom – fordult Kamilla felé –, hogy felőlem akár a fejed tetején is pöröghetsz, de az akvafitneszre meg a sétakocsikázásra akkor sem fogsz tudni elrángatni.

Kamilla bűntudatosan a kimonója zsebébe nyúlt, és elővett egy maréknyi jegyet.

– Ezzel már elkéstél, azt hiszem…

2

A mátraszentborbálai erdő felett összetorlódtak a fekete felhők. Vera hálás pillantást vetett az égre, amelynek szürkés szövetén most egymást követték a cikázó villámok. A mennydörgésre sem kellett sokat várni, a reccsenő hangra a franciaablak üvege enyhén megremegett.

A hirtelen támadt szél feldöntötte a napozóterasz egyik székét, a pincérek kétségbeesetten kapaszkodtak az összecsukott napernyőkbe. A medence kiürült, a nyaralók valamennyien a fedett wellnessrészlegre menekültek. A bár megtelt, de Vera szerencsére még időben kapcsolt, így a fal melletti kanapéról kényelmesen szemlélhette a recepció előtt tanácstalanul tipródókat, akik ideges nevetgéléssel palástolták zavarukat. A személyzet profin tette a dolgát. A pincérek megállás nélkül szolgálták fel az italokat, a mosolygós recepcióslány fáradhatatlanul válaszolt a kérdésekre. Vera irigyelte a türelmét.

Közben nekieredt az eső. Vera ilyet még nem látott. Mintha valaki megnyitott volna egy csapot, úgy zúdult a víz a kastélyszálló parkjára. Az üvegtáblák elsötétültek, a kinti világ szürke masszává homályosult. Vera belekortyolt a martinijába, és magában hálát adott, amiért Kamilla nem tudott időben elkészülni a sétakocsikázáshoz.

Verának fogalma sem volt, hol lehetnek a barátnői. Adél valószínűleg a könyvét írja, Kamilla pedig újabb programokra vadászik. Magának is nehezen vallotta be, de abban a pillanatban a semmittevés okozta számára a legnagyobb örömet.

Ekkor viszont váratlan felbolydulás támadt. Egy kisfiú megcsúszott a recepcióspult előtti kövezeten. Vera még a bárban is hallani vélte, ahogy a gyerek feje a kövezeten koppant. Az anyja felvisított, a többi vendég viszont csak dermedten nézte, miközben az asszony a gyereke fölé hajolt, és a nevén szólongatta.

Kivéve egyetlen embert.

A korábban látott ősz bubifrizurás nő ugyanis kivált a tömegből, és félretolta az anyát. Megkereste a gyerek pulzusát, finom, de határozott mozdulatokkal végigtapogatta a koponyáját, a nyakát és a kulcscsontját, majd megsimogatta a fiú arcát, és mondott valamit. Vera nem hallotta, és nem is látta jól, de az emberek megkönnyebbült tekintetéből azt szűrte le, hogy a gyerek jól van, és a kis ijedtségen kívül más baja nem történt.

– Mindig jó, ha van egy egészségügyis a házban! A faluban évek óta csak kijáró doki van, és legalább egy óra, mire Hatvanból feljut ide egy orvos – sóhajtott fel akkor a mellette álló szőke pincérfiú, aki kérés nélkül cserélte telire Vera üres martinis poharát.

Vera máskor talán szóvá tette volna a pincér túlbuzgóságát, most viszont le sem vette a szemét a nőről. Volt benne valami kimértség, amit nem tudott hová tenni.

– Szóval, egy orvos? – kérdezte. – Tényleg micsoda szerencse…

A pincér a fejét rázta.

– Azt hiszem, ápolónő. Legalábbis valami ilyesmiről beszélgettek az ebédnél a férjével. Nem mintha hallgatózni akarna az ember, de munka közben óhatatlanul megüti a fülünket ez-az…

Vera némán bólintott. Ő aztán senkit nem fog elítélni amiatt, ha meghallja, amit óvatlanul kikotyognak mások. Tudta, hogy egy ilyen helyen minden falnak, szobának, lépcsőfordulónak füle van.

Az ősz hajú nő közben eltűnt, és Vera figyelme ismét a martinira összpontosult. Kicsit unatkozott, és az volt a benyomása, hogy a pincérfiú sokat és szívesen beszél.

– És azt véletlenül nem tudja, hogy az az úr kicsoda? Mintha már láttam volna valahol, de nem jövök rá, hogy hol… Kínos lenne, ha kiderülne, hogy ismerem, és közben meg úgy teszek, mintha most találkoznánk először – adta az ártatlant Vera, és azt remélte, hogy a pincér nem volt szemtanúja a tegnapi zavarba ejtő jelenetnek.

A pincérfiú követte a tekintetét.

– A nagy dumásra gondol?

– Fogalmam sincs, milyen a dumája. Az a kopaszodó negyvenes – bökött a fejével az előző napi asztalszomszédja felé, aki a napozás után magára kapott egy gyűrött vászonnadrágot és egy annál is gyűröttebb hawaii inget.

– Rá gondoltam. Gasztroarc, van egy elég népszerű műsora a YouTube-on, csak onnan tudom, mert anyám egy időben állandóan azt nézte. Egy csomó hírességet szokott meghívni, közben főznek, hülyülnek, sztorizgatnak, ilyesmi… Nagy marhaság, ha engem kérdez, de sokan szeretik.

– Akkor azért volt olyan ismerős – füllentette Vera.

– Ezek szerint maga is szeret főzni? – kérdezte a pincér, de Vera válaszra sem méltatta.

– Azt nem tudja véletlenül, hogy mi a neve?

– A pasasnak vagy a műsorának? – kérdezte a pincér, majd Vera szemének villanását látva nyelt egyet. – Véletlenül épp tudom, anyám annyit emlegette, hogy álmomból felébresztve is meg tudnám mondani. Brunner Berzsián.

– Berzsián… – mormolta halkan a nevet Vera, majd a pincérfiúra mosolygott. – Remélem, van valahol egy Dideki is.

A fiatal férfi értetlen tekintetét látva Vera érezte, hogy felbuzog benne a régi tanári reflex.

– Tudja, Berzsián meg Dideki…

A pincér csak a vállát vonogatta.

– Hát magának nem olvastak Lázár Ervint gyerekkorában?

– Én, kérem, gyerekként leragadtam a Buci Maci magazinnál… Kér egy kis mogyorót az itala mellé?

Vera válaszul csak a fejét rázta, mire a pincér továbblépett a következő asztalhoz. Abban a pillanatban belibbent Kamilla, akiből szokatlan rosszkedv áradt.

– Csak nem elmaradt az akvafitnesz?

Kamilla legyintett, majd Vera pohara után nyúlt, és felhajtotta a maradék martinit.

– Egy fenét, el se mentem! A programigazgatót kerestem, hogy megtudjak mindent a ma estéről. Közben belefutottam abba a táncikáló párosba…

– A vékony szőke lányba meg a barátjába?

Kamilla komoran bólintott.

– Épp a lépcsőfordulóban táncoltak, amikor elmentem mellettük. Nem is tánc volt, hanem ilyen akrobatikus izé… Az a vékony kislány olyan hajlékony, mintha a testében nem is lenne csont. Emlékszel, én még a gimiben sem tudtam lemenni hídba, nem is lettem soha ötös testnevelésből, ennek a fruskának bezzeg meg se kottyan… Azt hittem, már sose hagyják abba. Hát mégsem várhattam ott ítéletnapig! És képzeld, miután elmentem mögöttük, a végén még nekem estek, hogy mit képzelek, most jól elrontottam a felvételt, és kezdhetik az egészet elölről… Persze engem sem kell félteni, jól megmondtam nekik a magamét, képzelheted!

Vera el tudta képzelni. Kamilla akkor összeesküvő módjára közelebb hajolt, és suttogóra fogta a hangját.

– Te tudtad, hogy ezek az influenszerek nem fizetnek egy fillért sem, teljesen ingyen kapnak mindent, cserébe csinálnak egy-két videót meg fotót, csapnak egy kis hírverést, és még perkálnak is nekik? Te, Vera, nekem az jutott eszembe…

– Ki ne mondd! – egyenesedett ki ültében Vera, de már késő volt.

– …szóval, az jutott eszembe, hogy nekünk is ezt kellene csinálnunk. Hármasban bejárnánk az országot, még az is lehet, hogy külföldre is eljutnánk. Csinálnánk egy TikTok-csatornát, ha kell, én még egy kis táncot is hajlandó vagyok megtanulni. Tudod, a Joli barátnőm évekig koreográfusként dolgozott, ő biztosan segítene…

Vera elkínzott tekintetet vetett a bárpult felé, és azt érezte, hogy egy martininál most valami sokkal erősebbre lenne szüksége.

– Felejtsd el! – sziszegte Kamilla felé.

Szerencsére akkor bukkant fel Adél. Fáradt tekintete és elégedett mosolya arról árulkodott, hogy sikeres délutánt tudhat maga mögött, és jól haladt a kézirattal. Amíg Kamilla vele is megosztotta a világraszóló ötletét, addig Vera a pulthoz masírozott, és rendelt három gin-tonikot, magának pedig egy kávét.

– Méregerősre! – nézett jelentőségteljesen a megszeppent pincérre.

– Cukrot, tejet? – kérdezte a szőke fiú, de Vera csak a fejét rázta, és sarkon fordult. Ahogy elhaladt a hawaii inges Berzsián mellett, azt látta, hogy a férfi valami videót néz a telefonján.

– Nem hiszem el, hogy a saját műsorát nézi vissza… A nyaralása alatt – dünnyögte magában, de meglepetésére a férfi arcáról elégedettség helyett mérhetetlen düh sugárzott.

A kanapéhoz érve meghökkenve látta, hogy Kamilla és Adél arcát is a mobilképernyő sápadt fénye világítja meg.

– Adél, legalább neked legyen eszed… – suttogta, és könyörgő pillantást vetett a barátnőjére.

– Nyugi, szimplán szakmai az érdeklődésem – mondta Adél, de Kamilla akkor már Vera orra alá dugta a telefonját.

– Ezt nézd meg, ennek a szőke cicának nyolcszáztízezer követője van a TikTokon! Az négyszer annyi, mint Debrecen teljes lakossága!

Vera a kezébe vette a telefont.

– Egerszegi Míra influenszer. „Élni tudni kell”. Pff… – Vera olyan hangot hallatott, amire még a terem másik végében ülő Berzsián is felkapta a fejét.

Kamilla visszavette a telefonját.

– És itt a barátja is, Hoteldreamer Patrik, neki csak négyszázhatvanezer követője van!

– Ez a neve, hogy Hoteldreamer? – kérdezte tágra nyílt szemmel Adél.

– Ez a felvett neve. Mert az a munkája, hogy szállodákat tesztel. A világ minden táján megfordult már, ezt nézd! – mondta, és Adél orra alá dugva a készüléket pörgette a videókat.

– Maradjunk annyiban, hogy ez nem munka… Huszonhárom műszaki szakközépiskolásnak nyolcadik órában megtanítani a reneszánsz festészet alapjait, na, az munka! – legyintett Vera és belekortyolt a kávéjába. Elégedetten bólintott. Az lehet, hogy ez a szőke pincérgyerek egy született pletykafészek, de presszókávét főzni… legalább azt tud.

Adél a fejét ingatta.

– Ez a párocska vagy utazik, vagy bulizik… – sóhajtotta.

Kamilla felszegte a fejét.

– Igazuk van… Jól csinálják – mondta, majd elhomályosult a tekintete. – Emlékeztek a Metro Klubra? Istenem, régen de jó bulik voltak!

Vera vállat vont.

– Ma is vannak, csak már nem kapsz rájuk meghívást. Au, ez fájt! – kiáltott fel, és a bokája után nyúlt.

– Megérdemelted – jelentette ki fensőbbségesen Kamilla, és elégedetten rázta a karpereceit. Majd az órájára nézett, és halkan felsikkantott. – Már ennyi az idő?! Hétkor kezdődik a krimivacsora, és még nem tudom, mit vegyek fel!

– Mik a lehetőségeid? – kérdezte Adél, és felcsillant a szeme. Ötven éve ismerte Kamillát, és ötven éve nem tudta megunni a divathóbortjait.

– Több eshetőségre is készültem…

– Azt láttuk – vetette közbe Vera. – Hármunk közül csak te érkeztél két nagy bőrönddel meg egy sporttáskával…

– Mert sosem lehet tudni, hogy épp mihez lesz kedvem! Mi legyek például ma este? Megszállott krimirajongó? Ehhez van egy isteni tweedzakóm, amit feldobtam néhány strasszal meg flitterrel. Vagy legyek inkább a végzet asszonya? Hosszú, lebegő szoknyát képzelek el, a nyakamban egy boával! Vagy… a boa már túlzás?

– Dehogy! – válaszolta Vera, a szemében viszont nevetés bujkált.

– Vagy legyek esetleg szende asszony? Tudjátok, visszafogott elegancia, nyakig felgombolt csipkeblúz, zárt cipő, csinos szoknya vagy nadrág… Mi legyek?

Kamilla arcán őszinte tanácstalanság tükröződött. Vera egy pillanatra megsajnálta, megfogta és megszorította a kezét.

– Bármit veszel fel, biztos vagyok benne, hogy pazarul fogsz festeni. De egyvalamit soha ne felejts el…

– Hogy a sárgát ne kombináljam a rózsaszínnel?

Vera meghökkent, majd felnevetett. Amikor újra levegőhöz jutott, szeretettel nézett végig a barátnőin.

– Biztosan az is hasznos tanács. De nekem az érettségit követően az apám egyetlenegy mondatot mondott, ami aztán végigkísérte az egész életemet.

– Mi volt az? – kérdezte Adél, és előrehajolt, hogy egyetlen szót se szalasszon el.

– Miután hazavittem a színjeles érettségi bizonyítványomat, elsírtam magam, mert akkor már tudtam, hogy apuka politikai múltja miatt így sem fognak felvenni az egyetemre. Emlékszem, aznap délelőtt szakadt az eső, bőrig áztam, és alig vártam, hogy hazaérjek. Otthon anyám paradicsomlevest főzött betűtésztával. Sosem felejtem el, ahogy potyogtak a könnyeim a levesbe. Apámat viszont látszólag nem rázta meg a dolog. Odahajolt, és annyit súgott: „Helyre fog ez is rázódni, majd meglátod. Te csak tedd a dolgod, tanulj, dolgozz! Ne hallgass másokra! Csak a szívedre. És csinálj, amit akarsz! Csak menj a saját fejed után, és ne hagyd, hogy mások hülyeségei letérítsenek az útról! A jó kislányok ritkán csinálnak történelmet, ezt ne felejtsd el!” Nem is felejtettem… Szóval, ha rám hallgatsz, drága barátnőm… akkor ma este azt veszel fel és azt csinálsz, amit csak akarsz.