LAUREN BEUKES

TORZÓK

GABO

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Lauren Beukes: Broken Monsters

HarperCollinsPublishers, London, 2014

Fordította: Novák Gábor

Borítóterv: © Joey Hi-Fi/UMUZI

Tördelte: Kühne Andrea

Copyright © Lauren Beukes 2014

Hungarian translation © Novák Gábor, 2016

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2016

Elektronikus kiadás v.1.0.

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-406-281-3

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Roboz Gábor

Álmodtam egy fiúról, a lábán rugókkal, magasra tudott ugrani.

Olyan magasra, hogy nem kaphattam volna el. Mégis elkaptam.

De utána már nem kelt fel többé.

Pedig én próbálkoztam, akartam. Szereztem neki új lábat.

Készítettem neki valami csodálatosat. Sokkal csodálatosabbat,

mint azt el lehet képzelni.

Mégsem kelt fel. És az ajtó nem nyílt ki.

NOVEMBER 9., VASÁRNAP

BAMBI

A test. A-test-a-test-a-test, gondolja. A szavak elveszítik jelentőségüket, amikor az ember ismételgeti őket. Akárcsak a holttestek, még az ő különbözőségükben is. Csak a hogyanok és a miértek változnak. Lehet őket sorolni: megfagyás, agyonlövés, leszúrás. Leütés tompa tárggyal, éles tárggyal, tárgy nélkül, puszta ököllel. Piff, puff, köszönöm, hölgyem! Ez a Gyilkossági Tombola! De még az erőszaknak is vannak kreatív korlátai.

Gabriella azt kívánja, bárcsak valaki elmondta volna annak a beteg fasznak is, aki ezt tette. Mert ez spééé-ci. Éppenséggel ez volt a neve annak a szexmunkásnak is, akit előző hétvégén egy figyelmeztetéssel bocsátott útjára. Manapság ez a legtöbb, amit a Detroiti Rendőrség tesz. Üres figyelmeztetéseket osztogat Amerika. Legerőszakosabb. Városában. Kac-kac-kac. Már hallja is a lánya hangját – és a drámai horrorfilmes akkordokat, amelyekkel Layla még hangsúlyosabbá teszi a szavait. A rengeteg elnevezés, amit Detroit hordoz. Vonszolja maga után robusztus szimbolizmusát, akár a „Friss házasok” feliratú autó a konzervdobozokat. Egyáltalán, csinálják még ezt a dolgot? – töpreng. A konzervdobozokkal meg a borotvahabbal. Csinálták valaha is? Vagy szintén csak kitalálták, mint azt, hogy a gyémánt örök, hogy a Mikulás Coca-Cola piros, vagy hogy az anyákat és lányaikat a zsírszegény joghurtfagylalt köti össze. Ő azt tapasztalta, a legjobb beszélgetéseit Laylával eddig a fejében folytatta le.

– Nyomozó? – szólítja meg az egyenruhás. Biztosan csak mert ott áll, és kabátzsebébe dugott kézzel mered az alagút mély árnyékában heverő kölyökre. Azt a rohadt kesztyűt az autóban hagyta, ujjai zsibbadtak a folyó felől fújó jeges széltől. A tél már villogtatja az agyarait, bár még csak november van. – Valami…

– Minden rendben – vág közbe, és közben leolvassa a nevet a férfi jelvényéről. – A kötőanyagon gondolkodom, Jones közrendőr. – Egyszerű pillanatragasztóval ezt nem lehetett volna megtenni. Egyben tartani a darabokat a test szállítása közben. A kölyök nem itt halt meg, nincs elég vér a helyszínen. És a hiányzó félnek sincs nyoma.

Fekete. Nem csoda, ebben a városban. Olyan tízéves lehet. Talán idősebb, ha alultápláltságtól és fejlődési rendellenességtől szenvedett. Valahol tíz és tizenhat között. Meztelen. Már amennyi megvan belőle. Lehetséges, hogy a maradékon ott a nadrág, farzsebében a tárcájával és a mobiljával, amelyen nem maradt lebeszélhető perc, de legalább könnyebben el tudják érni az anyját.

Akárhol is legyen a maradék.

Az oldalán hever, felhúzott lábbal, csukott szemmel, nyugodt arccal. Stabil oldalfekvés. Csakhogy ő már nem fog rendbe jönni, és az nem az ő lába. Vékony, akár egy babkaró. Szép bőr, még ha a vérveszteség miatt sárgára is színeződött. A kamaszkor eleje, gondolja. Pattanásoknak nyoma sincs. Nem lát horzsolásokat és zúzódásokat sem, vagy bármi más jelét annak, hogy védekezett… vagy hogy bármi is történt vele. Legalábbis derék fölött.

A derék alatti rész már más történet. Sőt, az egy egész részleg a könyvesboltban. Van egy sötét hasíték, pontosan a csípő fölött, ahol a fiút valamilyen módon… hozzáillesztették egy szarvas alsó részéhez, patástól-mindenestől. A farok fehér pálcája úgy mered felfelé, akár egy hetyke kis zászló. A barna szőrzet vértől csatakos. A hús mintha összeolvadt volna a rögzítés mentén.

Jones közrendőr hátul marad. A szag rettenetes. A nyomozó úgy véli, a beleket mindkét testben szétválasztották, a vér és az ürülék elönthette a testüregeket. Ráadásul ott van még a szarvas szagmirigyeinek vadállati bűze. Előre sajnálja a törvényszéki orvost, akinek fel kell nyitnia ezt a borzalmat. De még az is jobb a papírmunkánál. Vagy az istenverte médiánál. És főleg a polgármesteri hivatalnál.

– Tessék. – Kivesz a zsebéből egy apró hengert. Vörös ajakfény. A drogériában vette egy hirtelen ötletnek engedelmeskedve, hogy Layla kedvében járjon. Cukorka ízesítésű kozmetikum. Ha valami, ez biztosan hidat ver a kettejük közti szakadékra. – Nem mentolos, de a semminél jobb.

– Kösz. – A zsaru hálás, ami egyértelműen KZK-ként azonosítja. Kibaszott Zöldfülű Kölyök. Beledugja az ujját a kencébe, és a zsíros balzsamot szétkeni az orra alatt; cseresznyeízű takony. Gabi csak most látja, hogy csillám is van benne, de inkább nem árulja el. Az élet apró örömei.

– Senkit se engedjen a helyszínre – utasítja a zsarut.

– Nem, dehogy!

– És eszébe se jusson fényképeket készíteni a telefonjával, hogy megmutassa a haverjainak. – Körülnéz az alagútban. A graffitik ebben a városban úgy terpeszkednek, akár az emléktáblák, a hajnal előtti sötétség vagy az elnéptelenedő utcák. – Ezt titokban kell tartanunk.

Természetesen nem tudják titokban tartani.

TEGNAP ESTE EGY DJ MEGMENTETTE AZ ÉLETEM

Jonnót egy állára mért könyökcsapás rántja ki az álom legmélyebb gödréből. Hadonászva, szédelegve ébred, azon kapja magát, hogy az ágyneművel harcol. Az este megismert lány – Jen Q – odébb gördül, karja a feje fölé lendül, felfedve a tetovált madarak szalagját, amely felfut a mellén és átbukik a vállán. Szemhéja rángatózik a REM-fázisban, az álom szaggatottá teszi a légzését, hasonlóvá ahhoz az örömteli ziháláshoz, amely korábban, a férfin lovagolva szakadt ki belőle, miközben Jonno a csípőjét fogta. Amikor elment, hátravetette a fejét, ostorszerűen csapott egyet raszta tincseivel. Jonno pechjére az egyik hajfürt telibe találta a szemét, ami gyors véget vetett az aktusnak, mert a fájdalomtól elöntötte a szemét a könny.

– Nyugi… – Gyengéden masszírozza a lány hátát, hogy felébressze. Feje fölött a másnaposság sötét koronáját érzi lebegni, amely csak arra vár, hogy rákerüljön. De nem most. A könyökütés fájdalma egyelőre kordában tartja.

– Mmmgghff – motyogja a lány, egyelőre még félálomban. De Jonnónak sikerült áttörnie rémálma burkán. Tenyere a takaró alatt lesiklik a csípő ívére. A farka megmoccan.

A lány az éjjel kétszer okozott neki fájdalmat. Könnyen lehet, hogy legközelebb a szívét töri össze. „Ó, istenem, annyira sajnálom!” – mondta az első után, de képtelen volt visszatartani a kuncogását. Aztán hisztérikus nevetéssel omlott Jonno mellkasára, miközben a férfi szeme könnyben úszott.

– Ez nem éppen az együttérzés kifejezése – panaszkodott akkor Jonno, de a lány puha súlyát édesnek érezte, miközben egész testét rázta a nevetés.

– Akarsz megint dugni? – suttogja a fülébe.

– Holnap – mormogja a lány, de széttárja a lábát a simogató kéz előtt. – De ez jó… folytasd. – Sóhajtva oldalra fordul, hogy a férfi mögé kerülhessen. Jonno nekinyomja merev farkát a fenekének, ujjai rátalálnak a csiklóra, aztán rájön, hogy a lány légzése csak azért mélyült el, mert visszaaludt. Remek.

A hátára gördülve körülnéz a szobában, de nem lát árulkodó jeleket. Egy mennyezeti ventilátor, fából. Egy modern skandináv szekrény. Az ablakon nádból készült sötétítő. A padlón a ruháik szétszórva. Egy árva könyv se, ami aggasztó, ha bele akar szeretni a lányba. Vajon említette neki, hogy ő író?

Azon töpreng, mit jelenthet a Q. Valódi családnév, vagy csak olyan DJ-s extra? A Jen X valószínűleg túlságosan is szellemeskedő lenne. Nem az ő stílusa, legalábbis annak alapján, amire vissza tud emlékezni. Ami nem sok: felfért az egyik legkönnyebben összeállítható listájára, amit valaha készített (rendes munka helyett).

1.) A zenék, amiket a lány tegnap este lejátszott azon az úgynevezett titkos bulin, annak a mintegy száz embernek, akik összegyűltek az Eastern Market egyik lakásában, egy pólóüzlet alatt. Már nem emlékszik, milyen zenék voltak, de ez az éjszakának abban a szakaszában történt, amikor minden dübörgő basszussá olvad össze az ember fülében.

2.) Ahogy táncolt, feltűzött hajtincsekkel, megakadályozandó pontosan azt a fajta sérülést, amit később neki okozott. Ezt vette észre elsőként. A mozgása alapján boldognak látszott. És elmosolyodott, amikor találkozott a pillantásuk. Ez tetszett neki. Nem túl merev a mosolygáshoz.

3.) Ahogy türelmetlenül kikapta a cigarettát Jonno szájából, amikor kimentek, még mindig idegenként, csupán a dohányzók bajtársiasságának kötelékével összekapcsolódva, hogy elidőzzenek a jeges hidegben, egy tüdőtágulás ígéretével a távoli jövőben. A Motown lemeztársaságról és a technóról beszélgettek. A Rodriguez-dokumentumfilmről. A detroiti csődről. Mindenféle könnyed témáról. Jonno azt hitte, a lánynak is kell egy slukk, ehelyett megcsókolta.

4.) Jen Q kocsijával távoztak. Pillanatképek voltak a memóriájában, vagy inkább Instagram-fotók elmosódott szélekkel: ahogy követi őt egy sövénnyel körülkerített kis utcán, egy ház oldala mellett, amíg el nem jutnak egy különálló épülethez; ahogy megcsókolja a lány nyakát, miközben az a kulcsokkal bajlódik; ahogy elveszti az eszét a bőre illatától, és nevetve szitkozódik, miközben Jen halkan csitítja; ahogy kinyílik az ajtó, és bezuhannak.

5.) A bútorok körvonalai a sötétben, ahogy a lány egyenesen a hálószobába vezeti. Mindketten részegek voltak. Legalábbis Jonno biztosan. Abból tudta megállapítani, ahogy a szoba időnként megfordult körülötte. Csókolóztak, megszabadultak a ruháiktól. Az érzés, amikor benne volt.

A francba. Használtak gumit? A gondolattól összeszorul a gyomra, de nem azért, amiért egy évvel korábban rosszul érezte volna magát.

A lány halk horkantást hallat, mire Jonno elhúzza a fejét az újból meglendülő kar elől. Ez nem jó. A gondolatai tisztaságából meg tudja állapítani, hogy már nem fog visszaaludni. Valóságos szakértőjévé vált az álmatlanságának. Általában a félelem miatt riadt fel hevesen dobogó szívvel az éjszaka közepén. Áthajol az ágy pereme fölött, a telefonját keresi dzsekije zsebében. 04:48. Tovább bírta az átlagosnál, ami éjjel kettő körül szokott lenni. Többet kellene kefélnie. Nem mondod, Sherlock!

Nem nézi meg a beérkező üzeneteket, bár a kis boríték feletti szám azt mutatja, jöttek újak. A beszédbuborékban lévő szám hangüzeneteket is jelez. Régen csak a fertőző betegségre utaló jelek tudtak ilyen félelmet kiváltani az emberekből. A fekete X az ajtó fölött.

Inkább megnyitja a böngészőt, és utánanéz Jen Q-nak. Alig néhány találat van, általában fesztivál- és koncertprogramok. Egy rövid profil az egyik zenekritikai oldalon. A közösségi médiát viszont elárasztotta. A szokásos felületek mellett van MySpace-profilja is, tehát valószínűleg egy kicsit idősebb, mint hitte. Végigkattintgat a szelfiken, inspiráló idézeteken, önreklámokon. „Ma éjjel a Coal Clubban játszom, izgatottan várom! Beugró 5 dolcsi!” Csupa felszínes szarság, pózolás a külvilág felé. Ő is ismeri az érzést.

Közben támadásba lendül a másnaposság. Szüksége lesz valamire, hogy kordában tartsa.

Ledobja magáról a takarót, és átlendíti a lábát az ágy szélén; megvárja, hogy a rosszullét hulláma elüljön. Jen meg sem mozdul. Mosómedveszeme lett a szempillafestéktől. Cate soha nem feküdt volna le a sminkje lemosása nélkül.

Hideg a levegő. A lány vállára ráhúzza a takarót, a saját meztelenségét elfedi a dzsekijével, és botorkálva elindul – reményei szerint a mosdó felé –, hogy keressen valamit a fejében tomboló viharra.

Írnia kellene valamit. Bármit. Detroitban az ember tesz három lépést, és belebotlik egy sztoriba. Csakhogy a helyi srácok elhappolják mindet. Baszd meg magad és a Pulitzeredet, Charlie LeDuff, gondolja, miközben a falat tapogatva keresgéli a villanykapcsolót.

Hunyorogva reagál a halogénfényre és az orvosságosszekrényről visszanéző tükörképre; a látvány nem is igazán kegyetlen, inkább csak megszokott. Megvizsgálja az arcát. A puffadás elmúlik, ha sikerül utolérnie magát az alvással. A George Clooney-szabály: a szarkaláb egy férfin szexi, és a fehér foltok a hatnapos szakállkezdeményen a tapasztaltság jelei. Jézus! Harminchét éves, és DJ-kkel alszik.

Nem is rossz, vigyorodik el magában. Ügyet sem vet gúnyolódó belső trolljára. Aha, de azért ő mégsem Cate, igaz? Azt nem tudhatod, gondolja. Még lehet. Elképzelhető, hogy nagyon okos, érzelmes és vicces. Bejárhatom vele a világot: mindennap új fellépés egy új városban, közben írhatok hotelszobákban.

Aha, mert az most is milyen jól működik.

– Eltévedtél? – Jen behajol az ajtón egy borzalmas, kék flanel fürdőköpenyben. Kissé ő is puffadtnak tűnik, ami a maga módján egészen bájos. Lustán masszírozza a kulcscsontját; kivillan egy folt sima bőréből.

– Á, helló. Advilt keresek, vagy valami hasonlót.

– Próbáltad a gyógyszeres szekrényben? – Látható derültséggel közelebb lép, kipattintja a vitrin ajtaját, feltárulnak a kozmetikumok és gyógyszeres üvegcsék tömött sorai. A férfi a tamponok láttán elkapja a tekintetét, mintha újra tizenkét éves lenne, és riadtan veszi észre a tűket a steril csomagolásban. A lány egy üveg után nyúl, és két aszpirint ráz a tenyerébe. – A mosdón lévő poharat használhatod, tiszta. Visszajössz az ágyba?

– Aha. – Lenyeli a pirulákat, és követi a lányt a hálóba.

Jen lerázza magáról a rettenetes köpenyt, akár egy birkózó, és visszamászik az ágyba.

– Láttam a tekinteted. Ne aggódj, csak azt veszem magamhoz, amit a nagyi cukorkának hívott.

– Hm?

– A tűk. Cukorbeteg vagyok. Ott tárolom a tartalékot, arra az esetre, ha kifogynék az anyagból. Csak nem azt hitted, hogy valami narkóssal akadtál össze?

– Egy töredékmásodpercre átfutott az agyamon.

– Nem örülsz, hogy védekeztünk?

– Tényleg? – Elhessegeti a pillanatnyi csalódottságot. – Kissé kavarog a fejem. Nem mintha számítana. Látom, neked semmi bajod, és… – Tudatában van, milyen idiótán festhet összehúzott dzsekijében, lógó farokkal. Egy igazi sármőr.

– Szóval nem emlékszel? – szegezi neki a kérdést a lány, de közben az álla alá felhúzott takaró felett mosolyog. – Megsérted az érzéseimet.

– Esetleg felfrissíthetnéd a memóriám.

– Gyere ide. – Felemeli a takarót, és az éjjeliszekrényen lévő Durex-csomag felé biccent. Jonno olyasfajta fickó, akinek nem kell kétszer magyarázni.

– Miről álmodtál? – suttogja a lány tökéletesen ívelt fülkagylójába, miközben beléhatol.

– Számít? – Jen háta ívben megfeszül, és most tényleg nem számít semmi.

– Gyerünk, ébredj! Indulnod kell!

– Mmmf? – Jonnótól ennyi telik, miközben a lány kituszkolja az ágyból. A zavar még tart néhány pillanatig, aztán eszébe jut, hol van. A dögös DJ lány. Megfektetted. Szép munka, kölyök!

– De még sötét van! – tiltakozik az alvás ködén át, de már húzza is a zokniját. Rálép az egyik használt gumira. Még a zoknin keresztül is tocsog.

– Gyorsan! Nem viccelek!

– Máris elkezdődött a zombiapokalipszis? – Magára rángatja a pólóját, aztán rájön, hogy fordítva vette fel. Letépi, és újra próbálkozik. A lány meztelenül, törökülésben ül az ágyon, és mosolyogva figyeli.

– Vicces srác vagy, Tommy.

– Jonno. – Sokkal jobban bántja, mint kellene.

Jen a szájához kapja a kezét.

– Ó, a francba! Bocs! – Megint kuncog. – Ez szörnyű! Úgy szégyellem magam! – Előrehajol, fejét a térde mögé rejti. Képtelen abbahagyni a nevetést. – Bocsánat!

– A legkevesebb, amit tehetsz, hogy reggelit csinálsz nekem – veszi elő Jonno a legméltatlankodóbb hangját. Belebújik a farmerjébe, és felhúzza a cipzárat. Legalább ezzel nem sül fel.

– Jó, de csak ha most azonnal elmész.

A férfi lehalkítja a hangját.

– Tényleg zombik, mi? Ha igen, készítenünk kéne pár fegyvert.

– Azoknál sokkal rosszabb, kis buta. Az apám.

– Várj! – Agya toporog, akár egy vizelni siető kutya az ajtó előtt. Újra körülnéz. Határozottan nem tiniszoba. És a test is egy felnőtt nőé. A teltsége, a lágysága, a mosolyráncok. A lány látja az arcán a pánikot, és még jobban nevet, előrehajolva nekitámaszkodik a férfi hasának, aki automatikusan megfeszíti az izmait. Már látott meztelenül, zsenikém.

– Te azt hitted…

– A zombikkal el tudok bánni.

– Huszonkilenc vagyok, te idióta!

– Hála Istennek! – De hazudik, gondolja. Az előző este olvasott profil szerint huszonhárom éves.

– Csak otthon élek. Most épp.

– És apád azt hiszi, nem szexelsz?

– Na jó, nem vele lakom, csak az övé a kéró.

– Ó.

– Aha.

– Akkor talán mennem kéne.

A lány eszelősen vigyorog, és az ajtó felé biccent.

– Amerre bejöttél.

– De még tartozol egy reggelivel!

– Nem ma. Családi dolgaim vannak.

– Akkor holnap.

Jen beadja a derekát.

– Van egy kávézó Corktownban. Találkozunk ott tízkor.

– Ez nem túl pontos.

– Megtalálod.

– Akkor most fogok egy taxit. És viszlát holnap. – Próbál nem elkeseredettnek tűnni.

– Oké. – A lány sugárzóan mosolyog.

– Rendben. – De csak áll ott tétován.

– Menned kéne.

– Rossz ötletnek tűnik itt hagyni.

– Akkor is muszáj lesz.

– Oké. Amúgy nagyon aranyos, hogy nem káromkodsz.

– Menj már, az istenit!

Jonno lehajol, és hosszan megcsókolja.

– Oké. – Halkan, céltudatos léptekkel hagyja el a szexszagú szobát, nem néz vissza. Nem lenne értelme.

– Khm – motyogja, amikor kis idő múlva újra bedugja a fejét a szobába. A lány az ágyon fekszik, egyik karja hátrahajtva a feje alatt, szeme csukva, másik keze a lába között. – Bocs, hogy megzavarlak…

Jen felül; semmi szégyenkezés nem látszik rajta.

– Eltűnnél már?

– El, csak… – Félszegen megvonja a vállát. – Nem tudom, hol vagyunk. Sötét volt, amikor bejöttünk. Legalább a városrészt megmondhatnád.

AZ ASZTAL ALATT

TK egy idegen házban, az asztal alatt ébred. Ujjai kikandikálnak viseltes, fekete cipője orrán. A kanapéról lerántott egy párnát a feje alá, takarónak az egyik függönyt használta. Az embernek néha rögtönöznie kell. Tizenegy éves korában az asztal alá tudta inni a legtöbb felnőttet, de mára megváltozott a helyzet. Huszonhárom évig tiszta életet élt, ezt még AA-plecsnik is igazolták, még ha mindet egy kartondobozban tárolta is a többi cuccával együtt, a Flintben élő nővérénél.

A hajnali fény álmos szürkeséggel szivárog át az asztalterítőn. Mint egy halotti lepel. Nem csoda, hogy álmában élve eltemették. A fa sötét erezetét bámulva olyan érzése támad, mintha egy koporsóban feküdne – a luxus változatban, amelyikért külön perkálni kell, krémszínű külsővel, aranyozott fogantyúkkal és selyemmel bélelt beltérrel. Nem az a fajta, amelyikben az anyját eltemette. De ezek morbid gondolatok, a nap már felkelt, minden elő van készítve számára, és még egy egész házat át kell néznie.

Más az egyik emeleti ágyon aludt volna, de a család magával vitte a nagy matracokat, valamelyik kissrác szobájában pedig nem érezte volna jól magát. Emellett ez az egyik különleges képessége. Bárhol, bármikor el tud aludni. A csavargyári szerelőszalag mellett fejlesztette ki, ahol ha okos, motivált és nagyon dörzsölt volt, egy-két órán át két ember munkáját is el tudta végezni, amíg a társa szunyókált egy kicsit, aztán cseréltek. A főnökök persze nem szerették az ilyesmit, de amíg a munka el volt végezve, nem törődtek vele. Rájött, hogy nagy zajban sokkal jobban alszik. Ez a kondicionálás. Fúrás, szegecselés, nehézgépek zúgása? Mind altatódal volt számára. A napkeltét köszöntő madarak csicsergése labdába sem rúghatott.

Valami csörömpöl a konyhában. Azonnal felpattanna, de beveri a fejét az asztal lapjába. A francba! Nem engedhette volna el magát, még a zárt ajtó mögött és az engedélyféle birtokában sem.

Próbált nagyon udvarias lenni. Az út túloldalán, a sarkon várakozott, amíg a család megpakolta az autót. Szinte mindent bezsúfoltak a kombiba és a zárt utánfutóba. Az ágybetéteket a tetőre szíjazták, ahhoz pedig az asztalt, fejjel lefelé; lábai az égnek meredtek, akár egy döglött rovaré. A kölykök visszarohantak a házba, majd újra kijöttek; dobozokat cipeltek több fordulóval, miközben a délután egyre hosszabbra nyúlt. A feleség őt bámulta villámló szemmel, mintha az ajtóra tapasztott értesítés a jelzálogjog érvényesítéséről az ő hibája lenne. A gyerekek is hasonló tekintettel méregették. Felváltva pillantottak oda, kivéve persze a legkisebbet, aki inkább játszani szeretett volna a dobozokban. Igazán aranyos kisfiú, állandóan láb alatt volt, mint azok a felhúzhatós játékok.

TK próbált közömbösnek látszani. Nagy műgonddal sodort magának egy cigarettát, és elszívta. Nem ő akarta kiköltöztetni őket, de az esélyt nem szalaszthatta el. Valaki más lecsaphatott volna a lehetőségre, bár ez valószínűtlennek tűnt egy olyan környéken, ahol az ő házuk maradt utolsóként állva a gazzal benőtt udvarok és kiégett romok között. Ő is csak azért tett próbát, mert ezzel foglalkozott; a várost járta, kereste a szerencséjét. TK előtt nem voltak ismeretlenek a szörnyű véletlenek. Csak meg kellett volna kérdezni az anyjáról, akit az ikerhúga miatt öltek meg.

– Hagyd – mormolta a férj, és jó erősen meghúzta az egyik rögzítőkötelet. De az asszonyban egész idő alatt fortyogott a harag, miközben az idegent nézte, aki csak a távozásukat várta, miközben úgy viselkedett, mintha nem ezt tenné.

– Nem! – Átadta a kisgyereket a férjének, és a sárga füvön át elindult TK felé, apró kezét ökölbe szorítva, mintha profi focista lenne, nem egy százötven centi magas háziasszony. A férj utánasietett volna, de hirtelen rájött, hogy a nő gyakorlatilag mozgásképtelenné tette a tipegő átruházásával.

TK ledobta és eltaposta a cigarettát. Nem vall jó modorra valaki más arcába fújni a mérget. De a szemetelés és a dohány pazarlása sem, még ha olcsó anyag is. Felkapta és zsebre vágta a csikket. Mire felegyenesedett, a nő már ott állt előtte csípőre tett kézzel, és ráborította a haragját. Nem igazán ő volt a célpont, de az embernek időnként bele kell állnia ebbe is. Gyakran látott hasonlót a szállásokon, a gyűléseken. A nő számára most ő volt ez az ember.

– Azt is képtelen kivárni, amíg elmegyünk, maga… dögkeselyű! – Metsző hangon beszélt, de a sértése lepergett a férfiról. Nem sokat tudott a dögkeselyűkről, legfeljebb a tévében látott néhányat az állati tetemek körül ugrálni. Ha megtehette volna, azt feleli, inkább a város kóbor kutyáira hasonlít. Azok is szégyentelen opportunisták, és bármennyit szidalmazhatták őket, megtanulták, hogy ügyet se vessenek rá. Legalábbis a magányosak. Ha falkába tömörültek, veszélyesek lehettek. Elég volt egyetlen vérszomjasabb kutya, hogy a többiek is vicsorgó fenevaddá váljanak. Ő azonban magányos jószág volt, és tudta, hogyan csóválja a farkát.

– Sajnálom, hogy elköltöznek, asszonyom – felelte nyugodtan, a nő szemébe nézve. – Mintha kizárólag a kedves, fehér családok hagynák el Detroitot.

Ezzel kifogta az ingerültség szelét a nő vitorlájából. Ezt teszi a jó modor; megváltoztatja a helyzetet. Az embereket emberként kell kezelni. Erre még az anyja tanította meg, a fegyverhasználattal és a kurvák minimális tarifájával együtt.

– Hát… lehet. – Az asszony dühösen megtörölte a szemét. – Ezt elmondhatná a banknak is.

– A holmijuk miatt nem kell aggódniuk, hölgyem. Gondoskodom róla, hogy minden jó helyre kerüljön.

– Köszönöm… vagy mi. – Elkeseredettnek tűnt a hangja. Átkiáltott a férjének, aki éppen bezárni készült az ajtót. – Hagyd! Amúgy sincs jelentősége. Ugye? – nézett TK-ra megerősítésért, körülbelül az egyetlen dologért, amit megkaphatott tőle.

– Igen, hölgyem – felelte szomorúan. – Sok szerencsét.

– Hah! Maga az egyetlen, aki ezt kívánta nekünk.

– Minden rendben? – kiáltott oda a férj.

Az autó ajtajai becsapódtak, de a házat nyitva hagyták. Az alkonyat akadálytalanul lopakodhatott be a szégyentelen haszonlesőkkel együtt, akik a közelben ólálkodtak.

TK megvárta, hogy az utánfutó lámpái eltűnjenek a sarok mögött, mielőtt bevonult a házba, és bezárta maga mögött az ajtót. Felkattintotta a villanykapcsolót, de az áramszolgáltatást már beszüntették, ezért meghozta a döntést, amit a konyhából hallatszó zajok miatt mostanra megbánt: kivárja a reggelt, hogy megnézze, mit hagytak itt.

Valami összetört. Üveg vagy cserép. TK arra gondol, ez nem fosztogató. Nem szereti használni ezt a szót. Tolvajlásra utal, ő pedig soha semmit nem lopott el, még akkor sem, amikor kölyökkorában minden elbaszódott. Ő az értékek helyreállításában és újraelosztásában jeleskedett. Valamint karriertervezésben, informatikai segítségnyújtásban, tanácsadásban, újrafeldolgozásban, és – ha a szükség úgy hozta – a Franklinen lévő vegyesbolt felmosásában. Ami szokatlan munkahelynek tűnhet egy gyógyulófélben lévő alkoholista számára, de legalább a helyes úton tartja, és más hajléktalanoktól (vagy ahogy ő nevezi: lakóhely terén kihívásokkal küzdőktől) eltérően sosem fogad el pénzt fiatalkorúaktól, akik másokkal akarnak megvetetni maguknak egy karton sört.

A konyhából hallatszó zajok elég esetlennek tűnnek. Talán egy részeg. Vagy valami más. Kimászik az asztal alól, ellenőrzi a mindig magánál tartott paprikaspray-t. Már kiürült, de nem mindig lehet hinni a doboz oldalán lévő jelölésnek. A botjában egy pengét is elrejtett, ő maga bütykölte meg, de a paprikaspray mindig is jobb szolgálatot tett, különösen az elvadult kutyák ellen. Feltéve, hogy jó volt a szélirány, és nem hátrált be egy zsákutcába – ami már megtörtént, de csak egyszer. Thomas Michael Keen gyorsan megtanul minden leckét.

Halkan elindul a konyha felé, felpattintja a spray szórófejéről a biztosítókupakot, és a láthatatlan betolakodóra irányítja. Bekémlel a konyha ajtaján. A helyiségben szörnyű állapotok uralkodnak. Mindenfelé nyitott szekrényajtók, a padlón szétszórt ételmaradványok. Kizárt, hogy a nő, aki elzavarta a gyepéről, így hagyja hátra a házat.

Szőrös banditaarc kukucskál ki az egyik ajtó mögül, pofáján élénkvörös vérfoltok. TK szitkozódik. Aztán a mosómedve folytatja a padlóra ömlött eperlekvár felnyalását a befőttesüveg maradványai közül.

– Tűnés! Hess! Kifelé innen!

Az állat felemeli a fejét, és ránéz. TK a karját lengetve, kiabálva közeledik hozzá.

– Húzd innen a szőrös valagad!

A mosómedve felborzolja a szőrét, de aztán jobb belátásra tér, és a macskabejáró felé iramodik. Hűvös légfuvallat, műanyag lap csattanása, és már kint is van a hajnali ég alatt, fut az életéért. És mindkettejüknek van egy sztorija, amit később elmesélhetnek.

TK fontolóra veszi, hogy visszamászik az asztal alá aludni, amíg a nap teljesen fel nem kel, de az átkozott kártevő miatt megtelt a szervezete adrenalinnal.

Bár ránézésre is nyilvánvaló, reméli, hogy a tűzhely nem elektromos, hanem gázzal működik, és tud magának főzni egy kávét. A biztonság kedvéért ellenőrzi, de sajnos tényleg elektromos – valószínűleg még a ház építésekor szerelték be. Megér vagy ötven dolcsit, ha ki tudja szerelni, és valahogy elszállítja a hulladékhasznosítóba. Fejben már kezdi is a katalogizálást.

Csakhogy az embernek szüksége van a napi kávéadagra, ezért bedönt egy kanál barna cukorral összekevert instant kávét, és leöblíti vízzel. A vízcsap baljóslatúan köhög és köpköd. A város minden bizonnyal ezt is elzárta. Egy ekkora házban azonban, ahol három gyereket is neveltek, valószínűleg jó nagy a csőrendszer, így megmosakodhat és megborotválkozhat, sőt talán a vécét is lehúzhatja, ha elvégezte a dolgát. Aki az utcán él, képes értékelni az öblíthető fehér porcelántrón nyers dekadenciáját.

Régen ő is volt főbérlő, még tizenhárom évesen, amikor a legösszeszedettebbnek számított az összes drogfüggő ismerőse között. Beköltözött egy elhagyatott épületbe, leszaggatta a deszkákat az ablakokról, függönyöket tett fel, lenyírta a füvet, és fizetett egy kedves, kínai hölgynek, hogy hetente egyszer jöjjön el, és szedje be a lakbért. Elvégre ki adott volna pénzt egy gyereknek? Rávett egy öreg villanyszerelőt, hogy tanítsa meg az áramlopás alapjaira az elosztószekrényből anélkül, hogy főtt tojást csinálna magából, és minden alkalommal, amikor a szomszédok elmentek otthonról, a kerti locsolóból megtöltötte a vödröket. Minden pompásan működött, amíg a lakói fenntartották a látszatot, és gondozták a helyet, de abban sosem bízhat az ember, hogy egy rakás narkós nem basz el semmit. Egy idő után partikat rendeztek az elülső udvaron, mire a szomszédok kihívták a zsarukat, így el kellett hagyniuk a menedéküket.

Újra akarta kezdeni valahol máshol, de aztán az anyja megölette magát, a karjában vérzett el, őt pedig az igazságszolgáltatási rendszer bevonta az utcáról. Tíz év egyhuzamban, aztán felváltva ki-be. A börtön olyan, akár a pia, nehéz szakítani vele. Az emlékeket megpróbálta belefojtani mindenbe, ami éppen a keze ügyébe került, így újra bajba keveredett. Mostanra megtanulta elzárni mindezeket a fejében, akár a farostlemezzel letakart ablakokat.

TK addig turkál a konyhaszekrényekben, amíg talál néhány fekete szemeteszsákot, aztán felmegy az emeletre, hogy alaposan átvizsgáljon minden szobát. A család sietve csomagolt, a szárítón és a padlón ott maradt néhány ruhadarab. Mindent összehajt, és beletesz a zsákokba. Egy kupac magának, egyet elküld Florrie-nak, a maradék megy Ramónnak, hogy válogasson belőle, és ami ezután marad, az egyházé.

Felpróbál egy kockás flanelinget, de túl rövid az ujja. Ugyanez a helyzet a zakóval. Ez van, ha valaki nagyra nő. Viszont a piros cipő, amit a szekrény aljában, egy dobozban talál, pont illik rá. Nincs vele semmi baj, gyakorlatilag vadonatúj, csak a jobb lábbeli orrát csúfítja egy apró olajfolt. A hóna alá csapja, aztán összegyűjti a régi, törött játékokat, babatörlőkendőket, pelenkakiütés elleni kenőccsel félig teli tégelyeket (ha az ember értékmentő körúton van, minden félig tele), és az egészet betömködi egy zsákba.

Csak egyszer kellene egy kis szerencse. Megtalálni azt az egy házat a bőröndnyi pénzzel. Valószínűleg megvehetné ezt a helyet a banktól, mennyiért is… egy tízesért? Ezen a környéken talán még kevesebbért is. Felújítja, beköltözteti a húgát, aztán megtölti a barátaival, ezúttal törvényesen.

Azt mondják, a tulajdon helyhez köt, de ha erről a városról van szó, talán nem is olyan erősen. Az összes holmija beleférne egyetlen cipősdobozba. Fotók, egy Afrika-térkép, egy olvasószemüveg, az AA-plecsnijei, egy régi, hatvanperces kazetta családi beszélgetésekkel, még a kisöccse halála előtti időből. A kazetták egy idő után elkopnak. Tisztában van vele, hogy digitalizálnia kellene. Tud valamennyit a számítógépekről, sokat képezte magát, de Alan tiszteletes azt ígérte, elküldi egy igazi tanfolyamra is, és akkor elsőként erre fog rákérdezni. Fényképek, hangok – ezeket húzzuk közelebb magunkhoz, amikor hiányoznak az emberi kapcsolatok, nem a csicsás sportcipőket és a nagyképernyős tévét.

A lentről hallatszó dörömbölésre kis híján összecsinálja magát, és a mellékhelyiséget még nem is tudta használni. A család talán meggondolta magát, és ráhívták a zsarukat. A rendőrök nem szeretik a kóbor kutyákat, még a magányosakat sem, amelyek inkább csak ugatnak, mint harapnak.

Hátul valószínűleg kijuthatna. Már azt számolgatja, melyik zsákot érdemes magával vinnie, amikor Ramón hangját hallja meg a kopogáson keresztül:

– Hé, engedj má’ be egy tesót, hideg van idekinn!

Kinyitja az ajtót a barátjának, aki ma különösen idegesnek tűnik; egy viharvert bevásárlókocsi fölé görnyedve nézelődik mindkét irányba az utcában. Arcán a nyugtalan gyanakvást egyből széles vigyor váltja fel, amikor meglátja TK-t, és meglenget egy ingyen telefont, amit Obama juttatott el a hozzájuk hasonlókhoz, hogy munkát tudjanak keresni. A házak kifosztásának terveit is ragyogóan meg lehet beszélni velük, bár Ramón ragaszkodik hozzá, hogy csak semleges üzeneteket küldjenek, arra az esetre, ha a dobozon lévő felirat igaz lenne, és a kormány tényleg figyelné őket.

– Hé, papi, megkaptam az üzeneted. Kellett egy kis idő, hogy kocsit szerezzek. Az a rohadt Whole Foods leláncolta őket.

– Ez a baj azzal, hogy ideköltözik a középosztály. Áram nincs, de a jégszekrényben találsz löncshúst és sajtot, ha megéhezel.

Ramón bekémlel a házba, közben a zsebében tartott rózsafüzérrel játszik. Tekintete körbejár, végül megállapodik TK-n és a vörös Chuck Taylor cipőn a hóna alatt. Nehéz is lenne nem észrevenni.

– Jó kis csuka – jegyzi meg.

– Pont az én színem. Kiemeli a szemem.

Ramón láthatóan nem érti.

– Véreres – segíti ki TK.

– Ja. – Horkantva felröhög, de az irigység így is érezhető.

– A rajtam lévő inget is szívesen odaadnám – próbálkozik újra TK –, de a cipőt…

– Valószínűleg úgyse lenne jó rám. – Felcsoszog a lépcsőn, ami csak még jobban kihangsúlyozza lifegő cipőtalpait, ahogy minden lépésnél elválnak fekete, fűzős bakancsa aljától.

TK sóhajt. Bassza meg.

– Sose szerettem a piros cipőket. – Ami nem igaz, de a pokolba is, Ramón arca felderül, akár egy felizzó villanykörte. – Vonszold beljebb a segged, beengeded a hideget. – Segít Ramónnak felcipelni a lépcsőn a bevásárlókocsit.

A NYOMOZÓ LÁNYA

Layla késni fog a vasárnapi próbáról. Az anyját hibáztatja, aki hajnali négykor felverte, mert ki kellett mennie egy helyszínre, és „nehogy elfelejtsd a fegyverszéf kódját, kincsem, bármikor jól jöhet”. Amikor mindkét szülője más-más műszakban dolgozott, sosem volt olyan, hogy „bármikor jól jöhet”, és mindig akadt valaki, aki elvitte oda, ahová kellett, például a vasárnapi próbákra, hiszen néha azért neki is lehetett programja – kösz, anya. Ehelyett most egy órát kellett várnia a buszmegállóban, összegörnyedve a hidegben, a jegyzetfüzetébe firkálgatva, és ellenállva a kísértésnek, hogy írjon valamit a padra, ahogy előtte már annyian. Ő másképpen szeretne nyomot hagyni a világban.

Az iskolán kívüli programok elméletileg segítettek Laylának előbújni a csigaházából. Mintha nem tudná, hogy ez az egész csak a gyerekfelügyelet olcsó formája, azt a célt szolgálja, hogy anyának ne legyen állandóan bűntudata. Pedig lehetne. Az ő hibája, hogy a válás után a belvárosba költöztek, és hogy Layla igazi barátai Pleasant Ridge-ben maradtak, az 8 Mile Road másik oldalán, ami autó híján akár egy fél világnyira is lehetett volna.

Beront a Masque Színiiskola dupla szárnyú kapuján, és felrohan a lépcsőn a fő terembe. Az éneklés hallatán – a dal furcsán visszhangzik a lépcsőházban – megkönnyebbülten nyugtázza, hogy még csak a bemelegítő gyakorlatoknál tartanak. Ledobja a táskáját az ajtó mellé, tekintete Cast keresi – nincs nehéz dolga egy fekete srácokkal teli helyiségben. Becsusszan mellé, és csatlakozik a váltakozva emelkedő és mélyülő, nyelvtörő magánhangzók kórusához. Mrs. Westcott felvonja a szemöldökét, félig köszöntésként, félig barátságos figyelmeztetésként.

Shawnia vezeti a bemelegítést, felemelt ököllel jelzi, hogy gyakorlatot váltanak. A fekete erő, a beszélő bot, az összes rituálé, ami számít. Mindannyian elhallgatnak, várják a jelet.

Shawnia rángatózni kezd, mintha rohama lenne, és a többiek követik, próbálnak megfeledkezni a csontjaikról, csápszerűen lazává tenni a tagjaikat. Layla előredönti a testét, rendetlen hajfürtjei a földet söprik. (Ami nem műhaj, kösz a kérdést. Hagyományos módon szerezte, az anyjától örökölte, és igen, ez azt jelenti, hogy félvér, és nem, kurvára nem érhetsz hozzá, mit gondolsz, mi ez, valami állatsimogató?)

– Nem tudtál fuvart szerezni? – kérdezi súgva Cassandra. – Fogadok, hogy Dorian elhozott volna.

Layla véletlennek tűnő szándékossággal megpróbálja megütni, de Cas lebukik, mintha ez is a gyakorlat része lenne.

– De kár, túl lassú vagy! – gúnyolódik suttogva, és közben mindketten vigyorognak.

– Egy kis odafigyelést kérek! – kiáltja Mrs. Westcott. Azt tanította, a dráma gyökereit közvetlenül az emberáldozati rituálékban találjuk. Egyes ősi törzsek minden téli napfordulókor feláldozták a vezetőjüket, hogy áldozatot mutassanak be az isteneknek, és így biztosítsák a tavasz visszatérését, amíg rá nem jöttek, hogy a legerősebb és legokosabb tagjaik megölése talán mégsem a legjobb módszer egy társadalom fenntartására. Újragondolták az egész szertartást, és maszkokat kezdtek viselni, hogy lóvá tegyék az isteneket, a vezető pedig visszatérhetett új – vagy közel új – emberként.

Belebújhatsz egy szerepbe, gondolja Layla, így újjáteremtheted magad. Képesnek érezte magát rá. Egy teljesen új iskolai év, egy teljesen új iskola a város másik részében, egy teljesen új Layla.

Kijátszotta a válási kártyát az apjának, hogy rávegye, vásároljon neki új ruhákat, amelyekkel könnyebben beilleszkedhet. De nem volt egyszerű fenntartani a színjátékot. Cas szerint ez ugyanaz, mint szőkére festeni a hajat.

– Hidd el, a gondozása egy rémálom.

Kiderült, hogy a kamaszokat nehezebb átverni, mint az ősi isteneket. Nem a ruhától lesz valaki olyan lány, mint a többi. Egy idő után elcsúszik, és mond valami kolosszális hülyeséget, például hogy kedvtelésből olvas Shakespeare-t.

Eltelt egy hét, mire úgy döntött, az egész nem éri meg az erőfeszítést, és szándékosan ledobta az álcáját, hogy visszatérhessen szokásos, farmerből és egyedi pólókból álló ruhatárához. Az afro-latino lét már önmagában nagy nehézséget jelentett, hiszen vegyülhetett a fehér vagy fekete kölykökkel, de egyszerre mindegyikkel nem. Nem volt könnyű újrakezdeni, megint kívülállónak lenni, egyedül enni a tornateremből átalakított iskolai ebédlőben (akárcsak a többi jó szándékú, független alternatív iskola, a Hines Gimnázium sem dúskált a pénzben).

Ezután kötött barátságot Cassandrával, vagy inkább fordítva, mert lássuk be, Cas jóval az ő ligája fölött játszott. Elképesztően dögös volt, pedig sosem viselt sminket. Selymes, szőkésbarna haj, hatalmas, szürkéskék szem, szeplők, és olyan mell, ami után minden fiú megfordult. Ráadásul rohadtul leszart mindent.

Akkor lettek barátok, amikor Cas szemtől szemben lekurvázta Miss Combrinket, Layla pedig fedezte, és szintén kiabálva közölte, hogy ez szerinte is durva. Mindketten büntetést kaptak, de végre beszédbe elegyedtek, és sikerült rávennie Cast, hogy eljöjjön vele a színiiskola meghallgatására. A másik lány erőfeszítés nélkül is kiválóan játszott, bár úgy énekelt, mint egy tüdőbajos béka. Az élet tanítása: a jó külső és a „leszarom” hozzáállás azt jelenti, hogy mindent megkaphatsz, amit csak akarsz – bármilyen fiút, bármilyen barátot. Cas viszont őt választotta, amiért Layla végtelenül hálás volt, ugyanakkor egy kis paranoia is gyötörte. Közölte Casszel, számít rá, hogy egy napon Carrie stílusban egy vödör disznóvért borít a fejére .

– Baromság. Soha nem tennék ilyet – legyintett Cas. – Ha nyilvánosan meg akarnálak szégyeníteni, ennél sokkal kifinomultabb és szemetebb lennék.

Layla éppen ezért soha nem erőszakoskodik, amikor Cas minden alkalommal, ha személyes dolgokra terelődik a szó, gyorsan témát vált. Ez az egyik, amit sokra tart benne – a rejtélyessége. Olyan, mint Óz, de a varázslóval ellentétben Cas elől nem lehet elhúzni a függönyt, csak újabb függönyöket találna mögötte. Ez is része a szavakkal kifejezhetetlen vagányságának. Layla ezt azonban nem mondhatja el neki, mert attól megnő az arca, és amúgy is méretes mellével együtt az már kibillentheti az egyensúlyából.

Shawnia újra felemeli az öklét: kezdődik az utolsó gyakorlat, mielőtt rátérnének a tényleges próbára. Ez a hála köre. Dupla tapsolás és dobbantás, végig a körön.

– Ma boldog vagyok – kezdi –, mert… levelet kaptam a Michigani Egyetemről!

Taps-taps-dobbantás. Mindenki kurjongat.

Layla ennél jóval előrébb gondolkodik. Ha majd ő végez három év múlva, elhagyja Michigant. Annyira nem naiv, hogy azt higgye, felveszik New Yorkba vagy Los Angelesbe, de vannak más városok is, nagyszerű színiiskolákkal. Chicago, Austin, Pittsburgh.

– Ma boldog vagyok, mert meghívást kaptam a diákbálra – közli Jessie. Taps-taps-dobbantás.

– Vajon fizetett a srácnak? – súgja Cas, és Layla megpróbál komoly maradni. Talán mert rajta kívül Jessie az egyedüli fehér lány a csoportban, Cas könnyebben találja meg. – Egyébként… – Cas megmutatja a telefonja kijelzőjét, Dorian egyik tweetje van rajta. „Később megyek 1et a rámpán. Valaki akar deszkázni?”

A taps folyamatosan megy körbe.

– Te kerítő! – suttogja Layla. Próbálja titkolni jókedvét, de magában már azon töpreng, kivel vitethetné oda magát.

– Érted teszem, kislány. A szereleméééért.

– Nincs telefonálgatás, lányok! – szól le Mrs. Westcott a színpadról.

– Boldog vagyok, mert vége a hétvégének! – kántálja David. Fújolást kap válaszul, de felemelt hangon folytatja. – Ami azt jelenti, hogy holnap iskolába megyek, és találkozom a fiúkkal! – Taps-taps-dobbantás.

– Üzenetet kaptam egy fiútól, akinek tetszem – vallja be Chantelle.

– És neked is tetszik? – húzza egy kicsit Mrs. Westcott.

– Ó, még szép! – Chantelle nagyon elégedettnek tűnik.

Taps-taps-dobbantás.

– Beszéltem egy fiúval, aki tetszik nekem – jelenti be Keith. Taps-taps-dobbantás, és egy hosszú fütty.

– A kisöcsém bekerült a hokicsapatba – mondja Cas. – Több időt fog edzéssel tölteni, és kevesebbet a bosszantásommal. – Taps-taps-dobbantás.

– Boldog vagyok, mert… – A francba, Laylának volt egy fél köre kigondolni valamit. – Mert később találkozom a barátommal. – Elvörösödik. Taps-taps-dobbantás. Attól, hogy kimondja, igaz is lesz. Vagy legalábbis arra kötelezi, hogy megpróbálja azzá tenni.

Nem akart betépni, de a próba után, miközben a fiúkat figyelte a deszkapályán, a fű segített háttérbe szorítani a várakozás unalmát. Az anyja folyamatosan küldte az üzeneteket, hogy késni fog, míg végül már mindenki hazament, még Cas is, csak ő maradt és Dorian, aki egyre távolabb került tőle. Kénytelen volt hozzászokni.

A fiú a húgának tekinti, Layla viszont nem egészen testvéri dolgokra vágyik tőle. Annyira nem is nagy a korkülönbség. Decemberben lesz tizenhat, Dorian viszont már végzett, és most kihagy egy évet, valami művész-zenész haverjánál húzza meg magát Hubbard Farmasban, amíg eldönti, jelentkezni akar-e főiskolára.

– Detroit bizonyos szögből kicsit olyan, mint egy második Csehország – mondja a fiú, és átadja neki a jointot. Gondosan ügyel rá, hogy az ujjaik ne érintkezzenek. Layla legszívesebben azt felelné, bizonyos szögből Dorian is lehetne Florizel az ő Perditája mellett, de valószínűleg nem olvasta a Téli regét, és csak még nagyobb csodabogárnak tartaná.

Nem ő az egyetlen férfi az életében, aki nem érti meg. Előző nap az aktuális heti telefonbeszélgetés apával (mintha valami börtönben vagy hasonló helyen élne) nem sikerült jól, és ez azóta is emésztette. Mesélt neki a szerepéről a darabban, a füléhez rögzített mobiltelefonról, a lábához szíjazott, doromboló Nyan Macskáról, és az apja egy pillanatig csupa fül volt, ahogy annak lennie is kellett. Még azt is megígérte, hogy ha a beosztása megengedi, odarepül, mert az utolsó élő előadás, amit látott, A kis hableány egy rettenetes feldolgozása volt – jégen, te jó ég!

– Na igen, hogy lehet uszonnyal korcsolyázni? – kérdezte Layla, miközben próbálta kizárni a háttérben üvöltő mostohatestvérei ricsaját.

– Megoldották – felelte William, és a lány maga elé képzelte, ahogy a homloka ráncokba szalad a megjátszott viszolygástól. – Borzalmas volt, Layla. El sem tudod képzelni.

Nevetett.

– Talán egy nap én fogom játszani. A korcsolyázó tengeri boszorkányt! – Apának azt kellett volna felelnie: Ne viccelj, kicsim, te a főszerepet kapod! Ő pedig úgy tesz, mintha tiltakozna, és talán mesélni kezd a fiúról, akivel megismerkedett. Ilyen a kétszemélyes komédiák menete, előre lefektetett szabályokkal. De ekkor közbeszólt a férfi új élete, akár az idős szomszédok, akik kikapcsoltatják a zenét egy házibulin.

– Tartsd egy kicsit, Layla. Ne, Julie! Ne szórd az ételt a padlóra! Kicsim, tudod, hogy ezt nem szabad!

– Figyelj, amúgy miért is kellett Detroitban maradnom? – A lány ártatlan kérdésnek szánta, csak hogy újra magára vonja apja figyelmét, a férfi azonban szinte automatikusan sorolni kezdte a régi indokokat. Csak amíg befejezed a gimnáziumot. Anyádnak szüksége van rád. Ki kell próbálnom, ez mennyire működik. Nem könnyű a kis mostohakölykökkel.

– Aha, gondolom, már csak az hiányzik, hogy az előző házasságodból született kamasz lányod ott lebzseljen körülötted, és állandóan arra emlékeztessen, hogyan cseszted el az előzőt! – csattant fel. Ez hosszú csendet eredményezett. – Halló! Ott vagy még? – Hirtelen hiányozni kezdtek neki a „csináld magad” építőmodellek, amelyektől a költözéskor megszabadult: a sötétben világító, valósághű bolygómakettek, amelyeket az apjával lógattak fel; az álomcsapda, amit a férfi segített neki megszőni még hétéves korában – állítása szerint a valaha errefelé vadászó odzsibve indiánok ihletésére –, a fényvisszaverő, lecsüngő kristályokkal. Vajon az új gyerekeinek milyen apró bölcsességszilánkokat ad tovább? – Föld hívja apát! – próbálta elviccelni a helyzetet.

Nagyon távolról jött a válasz.

– Ez nagyon gonosz volt, Layla. Komolyan megbántottál. – Becsempészte a hangjába azt az árnyalatot, amit a lány csak VU-nak nevezett: Válás Utáni. Légy belátó. – Ráadásul nagyon jól tudod, hogy anyádnak szüksége van rád.

– Bzzzzz! Helytelen válasz! Köszönjük a játékot! – Bontotta a vonalat, mielőtt az apja bármi mást mondhatott volna. Várta, hogy újra hívja, de nem tette. Márpedig ő nem fog bocsánatot kérni, határozta el dacosan. Ezúttal nem.

Nem veszi észre a fehér Ford Crown Vice-ot, amely lassan gurul végig a rámpa mentén, ahogy a bajt szimatoló zsaruk, a bandatagok vagy az unatkozó kamaszok szoktak. Teljesen belemerül fűtől zavaros gondolataiba: a lehetőség tökéletes pillanata jut eszébe a betonperemen egyensúlyozó Doriannel, a feje mögött az alkonyatban izzó utcai lámpával. A srác felemeli a kezét, hogy védje a szemét a fényszórók sugaraitól. Kötött sapkája egészen a barkójáig le van húzva.

– Hé, Lay! – kiált oda neki. – Szerintem az anyukád lesz az! – De mintha csak egy iráni asszony csevegne a sarki boltban – a hangoknak van jelentése, de neki semmi köze hozzá.

A fiú megbillenti a deszkát, és hagyja dolgozni a gravitációt. Lesiklik az íven, fel a másik oldalon, lusta parabolákat rajzol az olvadt jég szürke latyakjába. Ha Layla összehúzza a szemét, szinte látja mögötte a kondenzcsíkokat. Gyönyörű. Mint egy műalkotás. Vagy mint a zene, gondolja. A kerekek villámzárra emlékeztető mintázata a betonon.

– Lay! – A fiú körbefordul, és megkapaszkodik a fatörzsben. Lélegzete képregényes szövegbuborékként kavarog a hidegben. A ley spanyolul azt jelenti, törvény. Anyja ilyennek képzel egy belsős poént.

– Mi az? – Laylát bosszantja, hogy a fiú megtörte a varázst. Aztán a Crown Vic szirénája egy pillanatra felbúg, a hűtőrács előtti vörös és kék lámpák megvillannak. Valamivel finomabb megoldás, mint a nagy felső lámpasort használni, de nem sokkal.

– Picsába! – Azonnal kiejti ujjai közül a jointot. Az istenit, bárcsak az anyja leszokna erről. Lecsúszik a fáról, közben hiperérzékeny módon tudatában van a testének, végtagjai mintha idegen tárgyak volnának, amelyek nem igazán akarnak engedelmeskedni az utasításainak. Mindkét kezét a hóna alá dugja; nemcsak azért, hogy elrejtse ujjhegyei fűszagát, hanem hogy megakadályozza karját az elrepülésben – úgy érzi, bármelyik pillanatban kicsúszhat a ruhája ujjából, és fellebeghet.

– Ébresztő! – Dorian a bordái közé bökve teljesen kizökkenti. A fiú ránevet, de nem rosszindulatúan.

– Oké, oké – motyogja égő arccal. A röhejes rituáléra összpontosít, próbálja egyik lábát a másik elé tenni. Ki találta fel a gyaloglást? Most komolyan.

Dorian a fejét csóválja, és deszkájával elindul az autó felé. Belekapaszkodik az egyik visszapillantóba, hogy megállítsa magát, és lehajolva beköszön az ablakon.

– Jó napot, Mrs. V.

– Miss – feleli Layla anyja. – És jobban szeretem a Versado nyomozó megszólítást. Vagy az „asszonyom”-at. Mondok egy példát: „Nem, asszonyom, nem a marihuánától bűzlök úgy, mintha beköltöztem volna egy vízipipába.”

– Már több államban is legális – vigyorog a fiú.

– Akkor költözz Coloradóba.

– Anya! – Layla elfintorodik. – Induljunk, légyszi! – Kinyitja az ajtót, és beül hátulra.

– Nem akarsz előrejönni?

– Nem. Így úgy tehetek, mintha a foglyod lennék. Egyébként is bűnözőként bánsz velem.

– Ha egyszer rajtakaplak, hogy szívsz…

– Nem kapsz rajta! – vág vissza Layla. Nem fogja. Különösen nem akkor, ha elbújik a hátsó ülésen, és véget vet a beszélgetésnek. Ledől, és figyeli az elsuhanó fényeket az ablakon át, mint kiskorában, amikor elmentek vacsorázni; elaludt hátul, és az apja vitte be az ágyába. A férfin izzadság- és cigarettaszag érződött, és az az erős illatú arcszesz, amit különleges alkalmakkor használt. Égető vágyódást érzett az akkori énje és a boldog családi élet után.

– Majd ütközünk. – Dor elrúgja magát az autótól.

– Szia – köszön el Layla megjátszott közömbösséggel, mert úgy tűnik, az bejön az ilyen fiúknak, akárcsak a jó sok szemfesték. Meg a csöcsök. Meg ha a csaj három évvel idősebb, és nem ilyen elcseszett csodabogár. Úristen, hogy lehet ilyen béna?

Anyja figyeli a visszapillantóban; szája sarkából elindul lefelé az az apró ránc – amelyik régen ott sem volt. Ez is egy olyan VU dolog.

– Tudod, egyes kutatások szerint…

– Igen, anya, tudom. A fű elrohasztja az agyat, és sajnálni fogom, ha nem találok más munkát, csak a burgerhúsforgatást. Vagy még rosszabbat. És a rendőrségen kötök ki.

– Azt nagyon nem szeretném – mondja az anyja szelíden, de Layla érzi benne a feszültséget. Látja abból, ahogy oldalra rántja a volánt, amikor éles kanyarral az autópálya felé fordulnak. – Volt ma egy nagyon bizarr esetem. – Nyitni próbál, de Layla nem dől be neki. A fejében lévő érzelmi opciók legördülő menüjéből már kiválasztotta a szupertüskés módot.

– Szeretném, ha nem beszélnél a barátaimmal.

– Ne aggódj, az érzés kölcsönös. Legalábbis Dorian esetében. Cast kedvelem.

– És ne értékeld őket, ez nem a barátságolimpia. Nem kell tízpontos skálára helyezni őket.

– Sétálni szeretnél hazáig?

– Dorian elvitt volna.

– Tulajdonképpen aranyos fiú, a maga lecsúszott füves módján.

– Anya! – Layla belül meghal. Ha az anyja számára is ennyire nyilvánvaló, akkor az egész világ tudja. Ami azt jelenti, hogy Dorian is tisztában van vele, abba pedig még belegondolni is ijesztő.

– Jó, rendben. Fegyverszünet. Hoztam neked ajakfényt.

– Király. – Layla felül, előveszi a telefonját, és már írja is az üzenetet Casnek.

>Lay: Végre! 3 ÓRÁT késett!

>Cas: Több idő Doriannel. Szereteeeem!

>Lay: Mi van?!?

>Cas: Ááá! Szerelem! Szerelem, nem szeretem! Elírtam.

>Lay: Freud, mi?

>Cas: :) :) :)

– Egy kicsit el kellett használnom belőle – mondja az anyja. – Remélem, nem baj.

– Anya, ez a cucc egy átverés. Dehidratálja a bőröd, hogy egyre többet használj belőle.

De a lágy, édes szájfény érintésének gondolata hirtelen nagyon csábítónak tűnik. Összepréseli az ajkát, hogy megnézze, mennyire száraz. Eléggé. Nyelvét végigfuttatja metszőfogai élén, amitől fokozottan tudatába kerül, hogy fogai a koponyája részét képezik. Kissé kényelmetlenül érzi magát a csupasz csontok gondolatától. Mintha kifordították volna. Gondolatait visszatereli az utolsó dologhoz, amit az anyja mondott a fű meleg homályán keresztül. Ajakfény. Rendben.

– Milyen ízű?

– Cseresznye. Nem akarod tudni, mire használtam?

– Az ajkadra tetted? – Legördülő menü: maximális szarkazmus.

– Elfedtem vele egy hulla szagát.

– Arra biztos nem jó. Láttam a krimicsatornán. Egyébként sem akarok hullákról hallani.

>Lay: Gusztustalan zsarusztorik #hurrá #nemhurrá

>Cas: Azokat szereted

>Lay: Egy kicsit

– Biztos? Azt a részt sem, amikor megszívattam a zöldfülűt? Aki veled ellentétben nem nézi a krimicsatornát.

– Ha ennyire beszélni akarsz róla, hajrá.

– Nem kellene, nagyon mocskos.

– Akkor ne beszélj. Mindegy. Nem vagyok a terapeutád.

– Tény, hogy elzöldült egy kicsit, de nem dobta ki a taccsot.

– Nagyon hűvös vagy, anya.

>Lay: Basszus, ANNYIRA gyerekes

– Szegény pasas. Talán többet kéne tévéznie. – Elgondolkodik; ez elég ahhoz, hogy Layla leeressze a telefont. – És szegény srác.

– Srác?

– Mondtam, nagyon mocskos ügy. – Anyja úgy próbál odébb siklani a témától, ahogy Dorian gördeszkázik.

>Lay: Francba. Halott gyerek

>Cas: Mi? Mi van!?!?!?!? Részleteket! Mindet

>Lay: Később

– Ismerem?

– Nem hiszem, kicsim. És tudod, hogy nem beszélhetünk az ügyekről.

– Az előbb pont ezt csináltuk.

– Igen, tudom. Indiszkrét voltam.

– Hát legyél. Kinek mondhatnám el?

– Layla, még a családot sem értesítettük.

– Jó, mindegy. Te kezdted.

– Nehéz nap volt, sajnálom.

– Én is. – Hátradől az ülésen, és újra felemeli a telefont. Erőtér a szülői ostobaság ellen.

ELŐTTE

TRAVERSE CITY

Hallotta, hogy Louanne újra Michiganben van, de Claytonnak majd két hetébe és rengeteg vezetésbe került, hogy megtalálja. Az éjszakai autózásnál nagyon kell összpontosítani, de legalább lefoglalja az elmét.

Ledönt néhány Monster energiaitalt, hogy ébren tartsa magát, és ellensúlyozza az OxyContin és a vörös gélkapszulákban lévő, szupererős Tylenol hatását. Ez utóbbit egy hamtramcki dílertől szokta venni (aki Mexikóból hozatja), mert szar a háta, az orvosok meg csak nyomják a baromságaikat.

És bár nem alszik, vannak álmai. Őrült álmok. Az elméje vezetés közben néha alakokat hív elő a sötétből. Mint ma éjjel. Áthajtott egy nedves levélhalmon, és mintha döglött varjak lettek volna, csupa elrohadt toll és hegyes csőr.

Azon töpreng, vajon az örege is látott-e ilyesmit az úton, amikor az országban kamionozott. Sosem kérdezte meg. Az apja néha elvitte egy-egy rövidebb útra, Chicagóba vagy Buffalóba, de útközben nem beszélgettek. Clayton túlságosan félt, hogy valami rossz dolgot mond, annyira csodálta a férfit, aki állandóan rágózott, mondván, a dohány rákot okoz. Órákon át zötykölődtek néma csendben, figyelve az elsuhanó kilométerköveket. Az örege egy idő után már nem vitte magával. Túl idős lett, nem hiányozhatott az iskolából. Amikor elvégezte, és közölte, hogy művész akar lenni, az apja csak vállat vont, és azt mondta, nem bánja, amíg tud gondoskodni magáról és az övéiről.

Amikor a hasnyálmirigye zugaiban rejtőző rák negyvennyolc évesen elvitte – fiatalabb volt, mint most Clayton –, fiára hagyta a házát, és annyi pénzt, hogy elvégezhessen pár kurzust, és egy ideig meg tudjon élni a művészetéből. Évekig hordozta a fejében a vízióit, festékkel vagy acetilénpisztollyal hívta elő őket, néhányat még el is adott. Általában a korai órákban dolgozott, hajtotta az ihlet és a legutóbbi alkalmi munkáért kapott bankjegyek egyre apadó készlete. A pénz bármilyen óránál jobban jelezte, mikor teheti le az ecsetet, a vésőt, a hegesztőpisztolyt.

Sokoldalúsága a művészetével kapcsolatos munkák elvégzéséből adódott. Hegeszteni itt, Detroitban tanult meg, a páncélozott járműveken végzett munka során, mielőtt elszállították ezeket az első iraki háborúba. A famunkát egy cégtáblákat gyártó üzemben sajátította el. Újabban már minden munkát el kellett vállalnia, hogy betömködje a réseket, mert a pénz nem tartott sokáig, és a melósokat felfogadók átnéztek rajta, fiatalabb, erősebb embereket kerestek. Mindenki mindig az újra vágyik, mintha az ő életkora és tapasztalata szart sem érne. Még csak ötvenhárom éves. Elég erős a munkához, bármilyen munkához, és van olyan jó, mint azok a suhancok. Van perspektívája.

Ezt mondta annak a nyomoronc kis kurátornak, Patrick Thorpe-nak is. Gyakorlatilag könyörgött neki az esélyért, hogy bekerülhessen egy csoportos kiállításra – térdre borult a Honey Bee szupermarket közepén, akár egy lánykérésnél. Patrick hímezett-hámozott, végül azt mondta, beszélnie kell a többiekkel, Clayton addig is készíthetne valamit, aztán meglátják.

Ettől persze lebénult. Bármivel próbálkozott, mintha csak halott dolgok kerültek volna ki a keze közül. Amíg meg nem tudta, hogy Lou visszatért. Lou és Charlie. Jó dolog valamilyen határozott céllal vezetni, de ez csak a könnyebbik fele.

Az információszerzés nem ment könnyen. Megkérdezni az embereket, láttak-e egy ezüst Ford Coltot vezető, vörös hajú nőt gyerekkel. Történeteket kellett kitalálnia. Az nem tetszett nekik, hogy ő az apa, aki a fiát keresi. Mert ez rögtön felvetette a nagy, csúnya kérdést: mit követtél el? Semmit. Ez a gond. Csak hagyta őt elmenni.

Elment a vendéglőbe, ahol először találkoztak. A főnök azt mondta, Lou újra felvette a régi munkáját, de el kellett bocsátania, mert rajtakapta, hogy lop a borravalós edényből. Tudomása szerint azóta az autójában lakik, amit nagyon sajnál, de nem tehet semmit.

Clayton viszont most már tudott követni egy nyomot, elvégre nem sok olyan hely akadt, ahová egy otthontalan nő az autójával és a gyerekével mehetett. Ellenőrizte az összes lakóautóparkot Detroit környékén, aztán a távolabb lévőket is. Muskegonban talált egy nőt, aki bérbe adott Lou-nak egy utánfutót. Azt mondta, később kapott tőle egy levelet, amelyben megígérte, hogy kifizeti az elmaradt havi bérleti díjat, ha elküldi neki a számlát egy Traverse Cityben lévő levélszekrénybe. Átadta a férfinak a vékony borítékot (számlák, csupa számla), hogy ha már úgyis arra jár, juttassa el hozzá. És milyen aranyos volt az a kisfiú, tette hozzá a hölgy.

Clayton próbált viccelődni vele; elmondta, hogy meg akarja tanítani Charlie-t a hegesztőpisztoly használatára, de persze csak ha idősebb lesz, mert egy kisgyerek könnyen leégetheti vele az arcát. Valahogy nem jól jött ki az egész, mert a nő azt mondta, talán nem is Traverse City, hanem Grand Rapids, és inkább megtartaná a levelet, de neki azért sok szerencsét kíván Lou megtalálásához, és emlékeztesse őt a bérleti díjra.

Utána már könnyű dolga volt. A levélszekrény közvetlenül egy Walmart üzlet mellett állt, és a parkolóban megtalálta az ezüst Coltot, egy vadonatúj, selyemfüggönyös, krémszínű kárpitos lakóbusz mellett, néhány fa szomszédságában, amelyek elkeseredetten kapaszkodtak utolsó leveleikbe.

A parkoló túlsó oldalán üvegezett boltkirakat, fénylő átjáró az „amit csak akarsz, éjjel-nappal” földjére. Gyere csak, gyere, itt mindent megkapsz!

Clayton tudja, hogy a Walmartok mellett le lehet táborozni éjszakára, nem kérnek pénzt a parkolásért. Így egész Amerika bejárható. Zarándoklat a nyughatatlanoknak és az elveszetteknek.

A bevásárlókocsik sora mellé húzódott, és leállította az autót. Egy pillanatig csak ült ott, a kukoricaszín fények alatt, hallgatta a lehűlő motor pattogását, figyelte a visszavert neonfénytől világító fekete pocsolyákat.

Autóban aludni, gondolta. Ez senkinek sem való. Hazajöhetnének vele. Lou és Charlie. Egy kicsit össze kell pakolnia, de volna elég hely.

Kinyitotta a teherautó ajtaját, és lemászott. A nő autójának ütközője még mindig be volt horpadva, ugyanúgy, mint amikor találkoztak. Mindkettejük járműve viharvert kissé, gondolta, ahogy ők maguk is.

Lou elöl ült, az ülése hátrahajtva. Vicces, hogy valakit már a feje formájáról is meg lehet ismerni. A hátsó ülésen a kölyköt is látni vélte. Egy göndör hajfolt életük rumlijában. Dobozok, takarók, mindenféle limlom. Legfelül egy nagy CD-s rádiómagnó, a kék LED kijelző az egyetlen fény az autóban.

Megkopogtatta a Colt ablakát, egyszer, kétszer. Öklén fehér forradások, kezdődő májfoltok és cigarettanyomok még abból az időből, amikor azt gondolta, ez segíthet.

– Hé, Lou! Én vagyok az!

A nő megmoccant, és riadtan felült. Az arcát átszelő fénycsík és a vörös haj miatt úgy nézett ki, mint egy lány valami videoklipből, csak nem volt annyira csinos.

– Húzd le az ablakot!

Lou megtette, de csak annyira, hogy kihallatsszon a CD-ről szóló altató gyerekdal.

– Mit keresel itt? – suttogta, valószínűleg durvábban, mint szerette volna.

– Csak köszönni jöttem.

– Ó, ne! – Lou most már hangosabban beszélt; megbillentette a fejét, hogy a szája közelebb kerüljön a réshez. – Húzz el innen, nem akarlak látni! Hallod, amit mondok, Clayton Broom?

– Csak erre jártam.

– Detroit többórányira van.

– Lehet, hogy most itt élek. Szép hely. Traverse City. – Nem látott belőle szinte semmit, csak áthajtott rajta, az éjszaka súlyosan rátelepedett az üres utcákra. Az az időszak, amikor a világok közötti határvonal a legbizonytalanabb, és az emberek fejéből előszivárgó természetellenes gondolatok szabadon garázdálkodnak.

– Megint hazudsz.

– Csak viccelek, nagy viccmester vagyok.

– Nem vagy az, Clayton. Várj! – A biztonsági övével küszködött. A férfi furcsának találta, hogy valaki beköti magát egy parkoló autóban. Talán hogy alvás közben a helyén tartsa, ahogy az ember a hajókon is rögzíti magát az ágyhoz.

Lou felhúzta az ajtózáró gombot, és csak annyira nyitotta ki az ajtót, hogy kicsusszanhasson. A belső világítás nem működött. Tréningnadrágot viselt, zöld melegítőfelsőt és rózsaszín gyapjúzoknit. Hamar össze fog koszolódni idekint.

Erősen belekarolt Claytonba, és odébb vezette a kocsitól, pontosan az egyik lámpa alá, így a férfi láthatta, milyen sokat fakult a haja. Régebben mélyvörösre festette, hotelszőnyeg-színűre, de a henna már lenőtt, kilátszott a barna és szürke hajszálak töve. Mint egy kalikó macska. Mint az, amelyik velük lakott, amikor még a többi művészpalántával kuporogtak az Eastern Market kóser henteseire néző épületben.

– Miért vagy itt? – szegezte neki a kérdést Lou. – Az éjszaka közepén.

– Valami baj van azzal, ha egy férfi a régi lángot keresi?

– Lángot! – Nevetett, de a hang ugyanolyan rideg volt, mint a logó neonfénye. – Nekünk legfeljebb gyufalángunk volt, Clayton. Így ellobbant. – Csettintett egyet.

A férfi újra próbálkozott.

– Meg akartam nézni, hogy vagytok.

Lou széttárta a karját, és ügyetlen piruettet mutatott be a zoknijában. Megbotlott, amibe Clayton szíve még jobban belesajdult.

– Most már láttad. Leléphetsz.

– Egy autóban éltek, Lou.

– Csak most. Volt lakásom, és újra lesz. Jövő héten állásinterjúra megyek.

– Itt?

– Itt. Még soha nem találkoztál senkivel, aki a Walmartban dolgozott?

– Hogy van Charlie?

– Jól. Jól van – jött az óvatos válasz.

– Szeretném látni.

– Semmi közöd hozzá. Ráadásul nincs is itt.

– Akkor hol van?

– Itt-ott. Látogatóban. – Tekintete az autóra villant. Egy kék és egy barna szem, a legfigyelemreméltóbb sajátosság éles vonású, apró arcán. Mint az a kalikó macska. Karmolt és harapott, ha valaki megpróbálta felvenni. Egy alkalommal viccből bezárta a mosogató feletti szekrénybe. Eltörte a tányérokat, és csúnyán megkarmolt egy lányt, amikor az kinyitotta az ajtót. Nehéz megmondani, ki volt dühösebb, a lány vagy a macska. Clayton hangoztatta, mennyire sajnálja, de az egészet pokolian szórakoztatónak tartotta.

Újra próbálkozott.

– Hoztam neki ajándékot.

– Milyen ajándékot?

– Most már van időd rám? – Clayton elmosolyodott, bár bosszantotta a nő arcán megjelenő mohóság. Lou-nak is feltűnt, hogy észrevette, és azonnal felkapta a vizet.

– Idejössz, és felkeltesz az éjszaka közepén? Még szép, hogy ezt valamivel kompenzálnod kell!

A férfi sajnálatot érzett. Túl sok a szükség a világban. Próbált visszaemlékezni, mikor aludt utoljára.

– Az autóban van. – Még mindig remélte, hogy meg tudja menteni a helyzetet. – Hadd hozzam ide.

Lou a karját dörzsölve nézett végig az áruház bejárata előtti üres parkolóhelyeken. Az úton egy takarítógép vánszorgott.

– Kéred a dzsekim, kicsim?

– Csak add oda az ajándékot, és menj el.

– Semmi „hogy s mint”, vagy „örülök, hogy látlak”? – húzta Clay.

– Ezt akarod játszani? Oké. Hogy vagy, Clayton?

– Őszintén megmondva, nem túl jól. Megint azok az álmok.

– Ne gyere megint ezzel a negyedik dimenziós szarsággal! – Megcsipkedte a karját, mintha meg akarna bizonyosodni róla, hogy a helyén van. – Az csak a zavaros fejedben létezik.

– Még csak aludnom sem kell hozzá. Néha nyitott szemmel álmodom. Látok dolgokat. Lehet, hogy bizonyos emberek sokkal nyitottabbak erre. Szerintem egyes helyeken a falak vékonyabbak, mint egy olcsó motelben.

– Akkor talán keress egy olyan helyet. Fárasztasz, későre jár. Vissza akarok menni aludni.

– Lou, kérlek, várj! Hadd hozzam ide az ajándékát, jó? Kérlek! Ha már idáig eljöttem. – Visszasietett a teherautóhoz, és kiemelte az ülés elől: egy régi kipufogó hangtompítóból készült, zömök fémhenger volt, tömpe lábakkal, hegyes fejjel, hetykén felmeredő fülekkel és hosszú orral. Még mindig nevetnie kellett, ha ránézett. Megfordult; arra számított, hogy a nő is osztozik derültségében.

– Tessék. Kifejezetten Charlie-nak készítettem.

– Mi akar ez lenni?

– Egy kutya. Minden gyereknek szüksége van kutyára. Nézd, ugatni is tud, meg a farkát csóválni. – Megmutatta a ravaszul elhelyezett zsanért, amely az állkapcsot nyitotta és zárta, és a farok rugóját.

– Clayton Broom, ez nem hasonlít egyik kutyára sem, amit eddig láttam. Meg fog ijedni tőle, valószínűleg meg is vágja magát vele.

– Legömbölyítettem az éleket, ne aggódj. Egy kicsit hagytam rozsdásodni, hogy úgy nézzen ki, mintha barna szőre lenne… hogy menjen Charlie hajához.

– Az ő haja vörös.

– A tiéd vörös, bébi. – Nevetett. – Mármint eredetileg. Charlie rám ütött, és az enyém barna volt, mielőtt fehérre színeződött.

– Te semmit sem tudsz? – Lou szeme ezüstössé vált a könnyektől.

– Hé, hé, drága, semmi baj! – Megpróbálta átkarolni a nőt, de elhúzódott tőle.

Régen nevetett a poénjain. Ebben biztos volt. Amikor elmondta neki a szekrénybe zárt macska történetét, csak kacagott és kacagott. Ő a legcsinosabb felszolgáló a vendéglőben, ezt mondta neki, még ha hazugság is volt. Egy este, munka után felajánlotta, hogy hazaviszi, megvárta a műszak végét, még segített is a felmosásban és a székek felrakásában. Elvitte a lakásához, ahol Lou ledöntött egy fél laposüveg vodkát, és sírva panaszkodott a vállán a szarházi exférjeire. Eddig kettő volt neki, és már a negyvenes évei rosszabbik felében járt. A férfi beszélt neki a világ alatti világról, amivel egy kicsit megijesztette, ugyanakkor közelebb is csábította magához. Mindketten magányosak voltak, féltek, és semmi rossz nem volt abban, ami ezután történt. Teljesen természetes.

– Látni akarom, Lou.

– Nincs itt.

– Akkor ki van a kocsi hátuljában? Hahó, Charlie! – Integetett a dobozok és zsákok között felülő apró alaknak. Kétéves. Pont a megfelelő korú. Ő és Lou együtt voltak, mielőtt a nő Memphisbe ment azzal a Ryan nevű taggal. Kiszámolta.

– Mama? – Az autó ajtaja kinyílt, és Charlie a személt dörzsölve kiszállt. Claytont elmondhatatlan büszkeség töltötte el a gyönyörű kisfiú láttán. Szebb volt, mint bármelyik műalkotása. Az emberi biológia remeke. Egy istenverte csoda, nem más.

– Charlie, minden rendben, kicsim. Szállj vissza, aludj még!

– Ki ez?

Clayton odalépett hozzá, és összeborzolta a haját.

– Én vagyok az…

– Nem! – csattant fel a nő. – Te és én csak egyszer voltunk együtt. Akkor is alig. A francba is, részeg voltam!

– Többre nincs is szükség – bólintott Clayton. – Szóval, madarak és méhecskék… apuci bedugta a péniszét anyuci vaginájába, és a gólya már jött is.