A fordítás alapjául szolgáló kiadás: Liz O’Riordan: Under the Knife: Life Lessons from the Operating Theatre

Unbound, 2023, London

Ez a könyv valós eseményeken alapul, lapjain Liz O’Riordan a saját életéről, tapasztalatairól és emlékeiről mesél. Bizonyos esetekben egyes neveket, helyeket, dátumokat, illetve a történések némely részletét a könyvben szereplők személyiségi jogainak védelmében meg kellett változtatni. A szerző biztosította a kiadót, hogy az elbeszélt eseményeket – a mű lényegét nem érintő kisebb pontatlanságoktól eltekintve – a valóságnak megfelelően írta le.

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Fordította Szabó Luca

A kötetet tervezte Szász Julianna

Copyright © Liz O’Riordan, 2023

Hungarian translation © Szabó Luca, 2024

Hungarian edition © Trubadúr Könyvek Kiadó, 2024

Hungarian translation © Illés Róbert, 2024

© Trubadúr Könyvek Kiadó, 2024

Kiadja a Trubadúr Könyvek Kiadó.

Felelős kiadó Földes Tamás

Felelős szerkesztő Takács M. József

Szerkesztő: Darida Benedek

Korrektor: Török Mária

ISBN 978-963-656-114-7

gabo.hu

facebook.com/trubadurkiadokft

instagram.com/trubadurkiado

A Trubadúr Könyvkiadó könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

Anyának
#LégyMégInkábbIsobel

A sikeres sebész szeme a sólyomé, szíve az oroszláné, keze egy hölgyé.

Doctor in the House, 1954

ELŐHANG

Sebészgyakornokként úgy érezhetjük, minden a sérvről szól – pontosabban a lágyéksérvről. A műtét kezdetén szikével borotválom le a férfi páciens ágyékát, és ez mindig kicsit olyan, mintha megelevenedne a történelem. Az első sebészek borbélyok voltak, és a manapság a borbélyüzletek némelyike előtt látható piros-fehér oszlop a műtét után használt, véres kötszert jelképezi. Jómagam is borbélysebész vagyok.

Miután körültekintően eltávolítottam a fanszőrzetet, művésszé változom. Barna fertőtlenítőbe áztatott szivaccsal festem be az ágyékot, így sterilizálom a bőrt. Várok, amíg megszárad, majd megismétlem az eljárást, végül zöld takarókendővel izolálom az érintett területet.

De hogy került ez a férfi a műtőasztalra? Azért fordult hozzánk, mert csomót tapintott ki az ágyékában – ez a lágyéksérv jele. Medikakoromban ez volt a keresztem. Az anatómia összetett tantárgy, és rengeteg kifejezést kell megtanulni, hogy aztán a szóbeli vizsgákon papagáj módjára felmondjuk ezeket. Akkor alakul ki a sérv, ha a testben valami, például a hasüreget fedő zsírréteg vagy a vékonybél egy szakasza kitüremkedik az izom vagy az azt körülvevő szövet egy gyenge pontján keresztül.

Az ágyék természetes gyengeségét lágyékcsatornának nevezzük. Ez egy sor nyílás az alhas falán – ezen keresztül szállnak le a heregolyók a herecsatornába, még az anyaméhben. A tankönyv kétdimenziós lapjai alapján nehéz volt megérteni ezt a háromdimenziós képződményt. Egyszerűen nem tudtam elképzelni, hogyan épül fel. Emiatt úgy gyakoroltam, hogy arra kértem a pácienseket, köhögjenek, miközben az ágyékukat tapogatva kerestem a csomót.

Ám az ágyék tapogatásának megvan a maga művészete. Noha a legtöbb sérv a csatornán keresztül ereszkedik le – ezeket ferde sérvnek hívjuk –, mégis előfordul, hogy a zsír a csatorna hátsó falán található gyenge ponton keresztül türemkedik ki, ez pedig úgynevezett egyenes sérvet okoz. Ha az ujjamat a csípő- és a szeméremcsont közé teszem, pontosan félútnál, és megkérem a beteget, hogy köhögjön, meg tudom állapítani, milyen típusú sérvről van szó. Vagy az ujjam irányítja a kitüremkedést, vagy kiemelkedik a sérv.

Az egyik főnököm sérvszakértő volt. Mindig leíratta velem a jegyzőkönyvbe, szerintem milyen típusú sérvvel van dolgunk a különböző férfi betegeknél. Azután bevitte őket a műtőbe, és kiderült, igazam volt-e. Hogy megkönnyítsük a páciens helyzetét, megtanítottak rá, hogyan készítsem elő a beavatkozást helyi érzéstelenítéssel. Az érintett ilyenkor ébren volt, de fájdalmat nem érzett, csak nyomást. A saját lábán hagyhatta el a műtőt, és hamarosan haza is mehetett, nem úgy, mint az altatást követő, hosszabb lábadozás esetén. Amikor először hatoltam be némi érzéstelenítővel a csatornába, a szövetek kidudorodtak a folyadéktól, és minden eltorzult. Mivel a páciens magánál volt, oda kellett figyelnem, mit mondok. Nem kérhettem kést vagy tűt a műtősnőtől. Kialakult a saját jelbeszédünk.

Néhány hónap alatt több mint ötven sérvműtétet végeztem el, és attól fogva egyedül dolgozhattam. De térjünk vissza a műtőasztalon fekvő férfihoz! Felakasztottunk elé egy függönyszerű kendőt, hogy ne lássa a tevékenységemet, és most fogom a szikét, majd belevágok, egyesével választom szét a rétegeket, és közben folyamatosan kenem érzéstelenítővel.

Belép a műtőbe két másik szakorvos, megnézik, mit csinálok. Ha bármilyen más műtétről lenne szó, most izzadna a térdhajlatom, olyan nagy nyomást jelentene, hogy figyelnek. De ez egy sérvműtét. Ugratnak, igyekeznek kizökkenteni, de én elememben vagyok. Nem tudnak kibillenteni, mert a helyemen vagyok.

Felnyitom a lágyékcsatornát, és mindenki belenéz a sebbe.

– Igen! – suttogom.

Igazam volt. Egyenes sérv.

A maszkom alatt mosolyogva gyengéden kicsalogatom a sérvet, majd visszatolom a hasüregbe, a helyére. A szakorvosok elsétálnak, más gyakornok után néznek, akit ugrathatnak.

A műtősnő steril hálót nyújt nekem, amit óvatosan méretre vágok. Különösen ügyelek a szélekre, nehogy egyetlen szúrós sarka is maradjon. A beteg testéhez igazodva lekerekítem, és elégedett vagyok a munkámmal. Hasonlít ez a ruhavarrásra – úgy szabom, hogy éppen jó legyen az ágyékra. Gyorsan ellenőrzöm, jól van-e a férfi, majd Prolene varróanyaggal odaöltögetem a hálót. Ez egy élénkkék színű, emlékező anyag. Szeretne felgöngyölődni, ahogyan a csomagolásában volt, úgyhogy néhányszor kisimítom. Így veszem rá, hogy szót fogadjon. Azután egyszerű előöltéssel a szövethez fércelem, majd elrejtem a csomót.

Megkérem a férfit, hogy köhögjön, így ellenőrzöm a munkámat. Kitüremkedésnek nyoma sincs. Atyaég, de jó vagyok!

Ekkor következik a kedvenc részem, a seb bezárása. Óvatosan összevarrom a csatorna rétegeit. A két végén kezdem, és a közepe felé haladok, hogy tökéletesen egyenes legyen.

A bőrrel fejezem be, átlátszó varróanyaggal dolgozom, épp csak a felszín alá hatolok be a tűvel. Kicsi, láthatatlan öltésekkel haladok. A bőr összezáródik, aprócska domb marad középen, de tudom, hogy ebből gyönyörű, sima heg lesz. A mestermunkámat hamarosan eltakarja majd a férfi fanszőrzete, de nem ez a lényeg. Elveszem a kendőket. A műtősnő nagy, nedves törlőrongyot ad a kezembe, azzal tisztítom meg a bőrt, mielőtt feltenném a kötszert. Ennek párhuzamosan kell futnia a sebbel. Minden más megoldás elfogadhatatlan. Lehúzom a maszkomat, az asztal végéhez lépek, és közlöm a beteggel, hogy megvolnánk.

Arcán széles mosollyal mondja:

– Köszönöm, nővér.

ELSŐ FEJEZET

Végzős koromban az osztályunkból tizenketten akartunk az orvosira menni. Tapasztalatgyűjtésként megnézhettük, hogyan műt egy barátunk apja. Egy minibusz vett fel és vitt el minket a kórházhoz. Hihetetlenül nagy komplexum volt. Addig csak a helyi, apró kórházat láttam, ez viszont hatalmas volt – hosszan elnyúló, szürke épületek sokasága. Hogyan talál itt meg bárki bármit? A bejáratnál egy kisdoktor fogadott minket, lépcsők és folyosók útvesztőjén vezetett keresztül, míg végül megérkeztünk a műtőhöz, ahol már várt ránk a műtősnő.

– Ne nyúljanak semmihez! Az értékeiket ne hagyják az öltözőben! Ha úgy érzik, mindjárt elájulnak, hátrafelé zuhanjanak! Ne feledjék: ne nyúljanak semmihez!

Őrült tolakodás kezdődött a műtősruhákért. Nekem egy extra nagy méretű jutott, és csak remélhettem, hogy a nadrág nem esik majd le rólam. Találtam ugyan egy pár hozzáillő cipőt, de az kicsinek bizonyult, lábszagot árasztott, valamint barna foltok éktelenkedtek rajta.

Az öltözőből kilépni olyan volt, mintha a ruhásszekrényen át megérkeztem volna Narniába – teljesen új világ várt rám. Mindenki egyforma, kék egyenruhát viselt. Csak a sapkájuk színe alapján lehetett megkülönböztetni az embereket. A műtősnő összeterelt minket.

– Hátul látnak egy kétsoros emelvényt. Oda álljanak! Maradjanak csendben! És ne nyúljanak semmihez! – Dús keble előtt fonta össze a karját, és várakozóan bólintott. Erre mi megint bólogattunk. – Rendben van. Ne feledjék: ne nyúljanak semmihez!

Azzal beengedett minket a műtőbe.

Először a friss vér szaga ütötte meg az orromat – meleg és émelyítően édes. Néhány pillanatig öklendeztem, azután sikerült befogadnom az elém táruló látványt. A műtő nagy, fehér helyiség volt, a padlója sötétkék. Középen, két nagy, erős fényű lámpa alatt keskeny asztal állt. Egy férfi feküdt rajta, akit tetőtől talpig smaragdzöld kendő borított, mindössze egy négyzet alakú terület látszott ki a hasából. Két véres köpenyű orvos turkált benne. Egy műtősnő a lefüggönyözött kiskocsiról fémeszközöket és varróanyagot nyújtott nekik. Az asztal végénél az aneszteziológus rejtvényt fejtett, miközben a háttérben pityegett a gépe. A barátom apja egy idő után felpillantott, és bemutatkozott.

– Ennek a betegnek vastagbélrákja van, ezért eltávolítjuk a vastagbél egy szakaszát. Tessék, ezt nézzétek! – Kiemelte a hasüregből a vékonybél egy részét. Rózsaszínen csillogott. Megpöckölte, mire az megmozdult, a levegőben lógva tekergett. Engem már meg is nyert ezzel a sebészetnek.

A varázslatot hangos puffanás törte meg, mert egy mögöttem álló fiú ájultan zuhant a földre, de ez nem sokáig terelhette el a figyelmemet. Olyan volt végignézni a műtétet, mintha egy koncerten az első sorban állnék, és szemtanúja lennék annak, ahogy a zenekar karmester nélkül játszik egy szimfóniát. Felgyorsultak az események. Éreztem az egyre növekvő feszültséget, míg végül elválasztották a rákot a bél többi részétől, és egy nagy, fehér vödörbe dobták.

– Meg akarja érinteni valaki?

Máris jelentkeztem. Megküzdöttem a szűk latexkesztyűvel, majd a vödörbe nyúltam. A bél felszíne puha és sima volt, és még meleg, viszont a rák kemény és göcsörtös, akár egy fa törzse. Mire visszaértem az emelvényre, a sebészek már végeztek is, és éppen bezárták a sebet. Mennünk kellett.

Miközben az öltöző felé tartottam, feltűnt, mennyire fáj a lábam, miután két órát álltam abban az apró klumpában, de nem lehetett levakarni az arcomról a mosolyt. Megtaláltam a hivatásomat. Nem volt kérdés, hogy sebész leszek.

MÁSODIK FEJEZET

Gyermekkoromban körülvett az orvostudomány.

Apa sebészként indult, majd háziorvosként dolgozott, és anya volt az egyik nővér az osztályán. Lenyűgözött ez a hivatás. Amikor apa ügyeletben volt, csendben odalopództam a dolgozószobájához, és kihallgattam, miről beszél a pácienseivel telefonon, és közben igyekeztem rájönni, kinek mi baja lehet. Egy különösen rossz hétvége után, amikor rengeteg gyerek kapott el különféle vírusos betegségeket, úgy éreztem, én is felvehetném a telefont, és megmondhatnám a szülőknek, mi a teendő. Paracetamolszirup, hűtőfürdő és szénsavmentes, citromos üdítő. Úgy tűnt, ez a három mindenen segít.

Amikor az iskolában először tanultunk az emberi testről, a tanár átadta nekünk az alapokat, de én többet akartam tudni. Sokat ültem apa mellett, miközben különórákat kaptam tőle. Emlékszem arra a pillanatra, amikor elmesélte, hogy a vékonybél három szakaszból áll, ezek pedig a duodenum, a jejunum és az ileum. Imádtam mondogatni ezt a három szót. Egy olyan idegen nyelv szavaiként hatottak, amelyet nagyon szerettem volna megtanulni. Minden érdekelt. Egyszer megkérdeztem anyát, miért nem telek meg vízzel fürdés közben. Tudtam, hogy odalent van egy lyuk, de nem értettem, miért nem engedi be az egész fürdővizet. Anya meg magyarázhatta a negatív nyomás jelenségét egy frusztrált hétévesnek.

Bár apa elfoglalt háziorvos volt, hetente egyszer operált is, hogy segítsen a kis, helyi kórház nőgyógyászatán egy szakorvosnak. Nyolc-kilenc éves koromban gyakran elkísértem hétvégén, amikor meglátogatta a műtét után lábadozó betegeit. Emlékszem az első alkalomra, amikor vele tartottam. Egy nagy, vöröstéglás épület előtt parkolt le. Erősen szorítottam a kezét, miközben határozott léptekkel bement, és minden szembejövőnek köszönt. Alig tudtam tartani vele a lépést, olyan gyorsan haladt a hosszú, kék járólapos, málló vakolatú, fehér falakkal szegélyezett folyosón. Lenyűgöztek a különös hangok és szagok, kíváncsivá tettek a betegek, akiket kerekesszékekben toltak előttünk, és nagyon szerettem volna tudni, mi folyik a zárt ajtók mögött.

Végre megérkeztünk az osztályra, és én még jobban kapaszkodtam belé, mint addig. Végre igazi pácienseket fogok látni! Vajon milyenek lesznek? Milyen illatuk lesz? Amikor befordultunk a sarkon, két egymással szemben felállított, hosszú sor ágy tárult a szemem elé. A férfiak estek közelebb hozzánk, akiket függöny választott el a nőktől. A zsúrkocsi felől a forró tej illata szállt felém. Az edzőcipőm csikorgott a polírozott fapadlón, miközben apa a nővérpulthoz vezetett. Nagy hűhót csaptak körülöttem, és savanyú cukrot kaptam, azt szopogattam, amíg apa elvégezte a vizitet. Tudtam, hogy egy napon majd követem őt ezen a pályán, és saját betegeim lesznek.

Mindent beleadtam az érettségire való felkészülésbe, és fel is vettek a Cardiffi Egyetemre orvostanhallgatónak. Alig vártam, hogy megkezdődjön az orvosi képzés, de azt még nem tudtam, hogyan bírom majd, hogy nem otthon élek. Sosem kellett még főznöm magamra, sem költségvetést készítenem. Csak azt tudtam, hogyan kell tanulni.

Az orvosi tanulmányaim első napján a dékán egy óriási, lambériázott előadóban tartotta meg a bevezető előadást. Amikor végzett, levittek minket az alagsori boncterembe. Ott Owain, egy feltűnő külsejű férfi várt minket, ő volt a laborvezető. Felállt egy székre, majd bejelentette:

– Ide senki be nem teszi a lábát laborköpeny nélkül. Vegyenek el egy kézikönyvet, és keressék meg, melyik a maguk asztala!

Betülekedtünk az öltözőbe, pulóverünket és kabátunkat tiszta, fehér köpenyre cseréltük. A táskámban kutattam, és meg is találtam a saját bonckészletemet – barna vászontekercsben tartottam a szikenyeleket, csipeszeket, kutaszokat és ollókat. Odabent volt egy nagy, fehér tábla, erre írták fel a nevünket. Névsorrend szerint osztottak minket hatfős csoportokra. Olyan volt, mint egy esküvői fogadás, csak nem virág állt az asztalok közepén, hanem egy-egy, az orvostudománynak adományozott holttest feküdt ott.

Legelőször a formalin szaga csapta meg az orromat. A következő két évben ez járt át minden, a tulajdonomban álló tárgyat. Csípte az orromat, és könnybe lábadt tőle a szemem, miközben a terem hátuljában álló asztalom felé tartottam. Öt hallgatótársam csatlakozott hozzám, egyiküket sem ismertem. Húsz asztalt számoltam meg, mindegyiket nagy, fehér, műanyag lepedő fedte, ez alatt feküdtek a holttestek. Owain körbejárt a teremben, visszahajtotta a lepedőket, és egyszer csak szemtől szemben találtam magam egy halott férfival. Tizennyolc éves voltam, és még meztelen pasit sem láttam soha, hát még holtat. Hosszú és vékony volt, a haja ősz, a bőre viaszsárga. A jobb combján nagy sebet vettem észre, és a hasán látszott a vakbélműtét halvány hege. Bal lába nagyujjára barna kartoncímkét akasztottak, amelyen egy egyes állt.

– Mindenkit üdvözlök az orvosi egyetemen – kezdte Owain. – A karral kezdünk. Kövessék az első napi instrukciókat! Mindenki kerüljön sorra! Mindig friss pengét használjanak! Minden eltávolított szövetdarabot a hátul található, fekete, az asztaluk számával ellátott szemetesbe dobjanak ki!

A következő két évben heti három délutánt töltöttem azzal, hogy lassanként megtanuljam, hogyan is épül fel az emberi test. Csak akkor értettem meg igazán, hogyan működik a kar, amikor precízen követtem egy ideget a válltól az ujjbegyekig. Owain időnként összetrombitált minket a terem egyik végébe, és mutatott nekünk valamit. Egyszer előhúzott egy vödörből egy preparált sziámi ikerpárt, mire a mellette álló hallgató elájult. Amikor a csípőt vettük, egy csodálatos nő bukkant fel, aki a nagymamám lehetett volna. Kiderült, hogy vendégdemonstrátor. Felboncolt egy férficsípőt, hogy azok a hallgatók is megtanulják a férfiak anatómiáját, akiknél női test volt. Még emlékszem arra a gonosz mosolyra, amellyel a tetem hullamerevségnek köszönhető erekciójához emelte a szikét.

Owain a tavaszi félév első napján hozta el nekünk a tanév fénypontját. Beszállingóztunk a terembe, ahogy mindig, és vártuk a vezényszót, hogy levehessük a lepleket. Amikor ezt megtettük, hangos csattanások sorozatát lehetett hallani – mint valami rossz dobszólót –, amint a koponyatetők a földre estek. A másodévesek aznap reggel távolították el a holttestek agyát. Ahogy majd mi is tesszük egy év múlva. Ez az egy év egy szempillantás alatt eltelt.

Mielőtt magam mögött hagyhattam volna a holtak világát, hogy az élőkön gyakorolhassam az orvoslást, hátravolt még egy apróság – másodév végén le kellett tennünk az alapvető tudományos vizsgákat. Amikor nem egy előadóban ültem, akkor a könyvtárban igyekeztem bemagolni sokoldalnyi jegyzetet, és megérteni a fiziológia, az anatómia és a biokémia alapelveit. Eleinte szenvedtem az anatómiával – ez igencsak vizuális tantárgy. Hogy megkönnyítsem a dolgomat, beszereztem egy csontvázat, azzal játszadoztam. Igazából ez egy fél csontváz volt, Frednek hívták, és egy harmadéves hallgatótól vettem meg, akinek már nem volt rá szüksége. Órákat töltöttem azzal az ágyamon ülve, hogy végighúztam az ujjamat a csontokon, és próbáltam felidézni, hol csatlakoznak ezekhez az izmok és inak. Néha a koponya egyik lyukából egy apró, fehér pók mászott elő. Ilyenkor szoktam visszatérni a könyvtárba. Tudtam, hogy kemény vizsgák elébe nézek, úgyhogy ritkán mentem szórakozni, inkább minden szabad pillanatomat egy tankönyv fölé görnyedve töltöttem.

Mindez megváltozott, amikor túl voltam az utolsó vizsgán. Én is elmentem a diákegyletbe Hannah-val, a lakótársammal meg a többi évfolyamtársunkkal. Alig vártam már, hogy berúgjak, és elengedjem magam. A bárpultnál először nem tudtam eldönteni, mit rendeljek. Nagyon régen ittam utoljára. Végül két dupla vodka-kólát kértem. Nem szerettem a vodkát, de tudtam, hogy attól be fogok rúgni. Úgy terveztem, az egyiket felhajtom, a másikat lassan elkortyolgatom, de végül mindkettőt felhörpintettem, és visszamentem a bárhoz, hogy még rendeljek. Az ötödik kör után már beleittam a srácok sörébe a tánctéren. Ezután nem emlékszem semmire. A sürgősségin tértem magamhoz, ahol infúziót kaptam, Hannah ült mellettem, és erős hányásszag terjengett a levegőben.

Másnap reggel otthon, felöltözve ébredtem, és vak voltam, mint egy denevér. Nem találtam a szemüvegemet. Nem volt az éjjeliszekrényen, ahol egyébként tartottam. Nyögve ültem fel. Rémesen fájt a fejem, és rossz ízt éreztem a számban. Kitámolyogtam a konyhába. Hannah az asztalnál ült.

– Mi történt?

– Nem emlékszel?

– Nem. Nem tudod, hol a szemüvegem?

– A kabátzsebedben. Gyere, ülj le, főzök egy teát.

Miközben igazán rám tört a másnaposság, meghallgattam a mocskos részleteket. Egy ideig fel-alá ugráltam a táncparketten, és beleiszogattam mások sörébe, majd eltűntem. A barátaim szétváltak, úgy kerestek, és végül Hannah talált rám, amint ájultan hevertem a klub hátuljában, egy kanapé alatt. Muszáj volt kihívnia a mentőket, mert nem voltam magamnál. A mentőautó hátuljában lehánytam az új bársonykabátját. A sürgősségin az orvos bekötött nekem egy adag infúziót, ettől kijózanodtam annyira, hogy haza tudjak menni.

Rettegtem a hétfői előadásoktól, mert tudtam, hogy gyorsan elterjedt a pletyka. Furcsa módon azonban ez a történet növelte a renomémat a társaim körében. Azon a hétvégén még két évfolyamtársunk került kórházba ugyanazért, amiért én, de én voltam az első. Szinte büszke voltam. Az alkoholmérgezés új pozícióhoz juttatott. Nem voltam többé stréber: olyan stréber lettem, aki tud inni.

A harmadik évünket öthetes blokkokra osztották, és egy-egy öthetes időszak alatt végiglátogattuk a különböző szakirányokat, és megtanultunk egy új nyelvet. Minden, a kórházba belépő beteg adatait fel kellett venni. A rezidens a kórházi személyzet legalacsonyabb rangú tagja, és én őt követtem, amikor ügyeletben volt, hogy megtanuljam az ügyelés csínját-bínját. Először is fel kellett venni az anamnézist. Ez egy hosszú kérdéslista megválaszolását jelenti, amely arra a problémára vonatkozik, ami miatt a beteg kórházba került. Továbbá az egyéb egészségügyi gondokra, a szedett gyógyszerekre, arra, hogy iszik vagy dohányzik-e, illetve hogyan boldogul otthon. Ezt a szív, a tüdő, a has és az idegrendszer alapos vizsgálata követte, majd a kirakós darabjait összerakva alakult ki a diagnózis. A szakorvosok mindig azt mondták, már abból rá kell jönni, mi a beteg baja, hogy beszélgetünk vele.

Az orvoscsapat minden blokk végén együtt ment mulatni. A hónap utolsó csütörtökén Cardiff éttermei tele voltak orvostanhallgatókkal és Dél-Wales összes, épp nem ügyelő orvosával. Evés után mindenki a Philharmonic nevű éjjeli klub felé vette az irányt. Nem volt ritka látvány, hogy egy-egy részeg szakorvos a hallgatókkal táncoljon. Ennek az összejövetelnek olyannyira mély hagyománya volt, hogy a helyi rádióban a következővel népszerűsítették a klubot: ide menjen az, aki fel akar csípni egy orvost. A csütörtök esték a Phillyben teltek, péntekenként pedig a MedClubba jártunk, az orvostanhallgatók egyesületébe a kórház területén. Pultosként dolgoztam itt, hogy keressek egy kis pénzt. Imádtam a kezembe került hatalmat: én dönthettem el, kit szolgálok ki következőnek, és mindig a barátaimat meg a jóképű srácokat választottam azok helyett a hallgatótársaim helyett, akiket nem ismertem.

Az osztályon azonban állandóan úgy éreztem, mintha útban lennék. A szakorvosjelölteknek ritkán volt idejük tanítani minket. Meguntam, hogy állandóan azt hallom, menjek az étkezdébe, igyak meg egy kávét. Minden kórháznak van egy étkezdéje. Ide menekülnek az orvosok az osztályokról, itt kapnak be egy szelet pirítóst, itt lehet megtudni a legújabb pletykákat. Nekem nagyon fontos volt, hogy tudjam, hogyan kell megvizsgálni a betegeket, már csak azért is, mert szerettem volna túlélni a szakorvosi viziteket. Ezek jelentették a hét legfontosabb eseményét, és sosem vártam őket. Mindig káosz alakult ki, miközben mindenki benyomakodott a kék függöny mögé. Mind azt gondoltuk, hogy a szakorvoshoz legközelebb álló hallgatónak kell majd megvizsgálnia a beteget. Senki sem akart első lenni. Általában legelölre álltam, reméltem, így mielőbb túleshetek a megaláztatáson, de a szakorvosok tudták, mi jár a fejünkben. Azt választották, aki a legmerőbben bámulta a padlót. Senki sem volt biztonságban.

A negyedik év a gyógyszertanról és a patológiáról szólt, az előadásokat újabb ronda vizsga követte. Egyre jobban megviselt a tanulás okozta stressz. Mindent óriási megerőltetésnek éreztem. Néha már az is nagy küzdelem volt, hogy egyáltalán kikeljek az ágyból. Úgy éreztem, mintha egy sűrű, sötét felhőben élnék. Nem aludtam jól, és az étvágyam eltűnt. Minden ok nélkül el tudtam sírni magam, és sokszor hivatkoztam migrénre, csak hogy ne kelljen elmennem szórakozni a barátaimmal. Néhány nap után mindig felszállt a felhő, és készen álltam rá, hogy ismét szembenézzek a világgal. Hannah kölcsönadta a jegyzeteit, és az élet ment tovább, ahogy azelőtt.

Az ötödik évünk ismét az osztályokon telt, közben készültünk az államvizsgára, vagyis a klinikai vizsgák sorára, amelyek után orvos lett belőlünk. Általános orvostudományból és sebészetből mindenkinek le kellett vizsgáznia, viszont a hosszú esettanulmányokban a nőgyógyászattól a gyermekgyógyászatig bármi előfordulhatott. A pszichiátriai blokk idején sokszor kellett felvennem betegek adatait, és eltűnődtem, nem küzdök-e jómagam is depresszióval. Felismertem magamon a páciensek által leírt tüneteket. Még mindig akadtak napok, amikor nagyon magam alá kerültem, de már nem bujkálhattam a szobámban, mert a szakorvosok jelenléti ívet vezettek az osztályokon. Mosolyt erőltettem az arcomra, és úgy tettem, mintha minden rendben lenne. Azt mondogattam magamban, hogy nem is vagyok depressziós, csak sok a stressz az államvizsga miatt. Amint vége a vizsgáknak, minden helyrejön.

Amikor nem megfigyeléssel telt az időm a klinikán, izgalmas eseteket kértem a rezidensektől. Ahhoz a pácienshez rohantam, aki a legérdekesebbnek tűnt. Reméltem, hogy én érek oda elsőként, és a betegek még azt is megengedik, hogy megvizsgáljam őket. Napi öt-tíz hallgatóval találkozhattak, és a többségük elviselt minket. Volt, aki még azt is megmondta, hogyan kell ezt jól csinálni.

– Az orvos ide szokta tenni a sztetoszkópját, kedvesem.

– Köhögjek magának?

– Kicsit erősebben kell nyomni. Nekem nem fáj.

Végül is ők voltak a szakértők, én pedig megtöltöttem egy jegyzetfüzetet csomókkal, zörejekkel és sípoló légzéssel.

Otthon Hannah-val egymáson gyakoroltunk, és magoltuk a kifejezéseket, amelyekkel le kellett írnunk, mit találtunk. Amikor már egészen közel jártunk az utolsó nagy megmérettetéshez, az egyik szakorvosjelölt tanácsokkal látott el minket arra vonatkozólag, hogyan tegyük le sikeresen a vizsgákat. A szakorvosjelölt az, aki már a szakmai gyakorlata vége felé jár. Ez a lány a tüdőgyógyászati szakirányt választotta, és a hatéves szakképzés közepén tartott – a hatodik év végén a szakorvosjelöltből szakorvos válik.

– Az egész csak játék – mondta. – Mindent el kell túlozni, hogy a vizsgáztató lássa, tudod, mit csinálsz. Ha ideges vagy, habozol, vagy magad sem hiszed, amit mondasz, nem engednek át. Ráadásul egy hónap múlva már élesben csinálod majd ugyanezt. Olyan embereket keresnek, akik a jegyzetek közé egy diagnózist és egy kezelési tervet írnak le, nem valamiféle bizonytalan javaslatokat.

Meg is feledkeztem arról, hogy mire mindennek vége, orvos leszek.

– Még valami – folytatta. – Fontos, hogy, miközben beszámolsz arról, amit találtál, ne használd a kezedet. Liz, ha arról beszélsz, hogy csomót találtál egy páciens mellében, és a kezedet a mellkasodhoz emeled, a szakorvos onnantól a dekoltázsodat fogja bámulni, és nem figyel arra, amit mondasz. Jó gyakorlás ez arra az esetre is, amikor majd telefonon hívsz fel valakit másodvéleményért. Ő úgysem látja majd a gesztikulációdat.

Ha még nem lett volna elég az államvizsgák okozta stressz, két rezidensi állásra is jelentkeznem kellett. Minden kisdoktornak kötelező volt hat hónapot tölteni az általános orvoslás és az általános sebészet területén rezidensként, mielőtt felvették volna az orvosi szaknévsorba. A többségünk Walesben akart maradni. Nagyon szerettem volna megcsípni az egyetlen sebészi állást egy mell- és pajzsmirigyrákra szakosodott csapatban. Tudtam, hogy a jövőben jól mutat majd az önéletrajzomban ez a referencia, de nem csak ezért akartam azt a munkát. Az ott töltött idő felében a gyermeksebészeten kellett dolgozni. Az utolsó egyetemi évemben egy öthetes blokkot töltöttem a csapatban, és beleszerettem ebbe a szakirányba. Igazi általános sebészet volt, minden előfordulhatott a koraszülöttől, aki úgy jött a világra, hogy a testén kívül volt valamelyik bele, a vesedaganattal küzdő tinédzserig. Az volt a hab a tortán, hogy a szakorvos állítólag engedte műteni a rezidenseket. Azok a szakorvosok, akiket korábban megfigyeltem az általános sebészeten, annyira sokat dolgoztak az osztály kórtermeiben, hogy sosem láttak műtőt belülről.

Nagyon alaposan felkészültem az interjúra, és meg is kaptam az állást. Már csak az államvizsgán kellett átmennem. Öt év tudását sűrítették maroknyi vizsgába, és ezek határozták meg, hogy egy hónappal később munkába állhatok-e orvosként. Amikor letudtuk az utolsót is, a MedClubban együtt vártuk, hogy kitegyék az eredményeket az üzenőfalra. Tapintani lehetett a feszültséget. Végre megjelent egy adminisztrátor, felerősítette az első papírt, mire elszabadult a pokol. Akinek a neve nem szerepelt a listán, az megbukott. Káosz alakult ki, mert mindenki igyekezett tülekedni a táblához. Hannah hátrakiabált nekem, hogy átmentem, de én a saját szememmel akartam látni. Valóban ott állt a nevem feketén fehéren. Attól fogva már Dr. Ballnak nevezhettem magam.

HARMADIK FEJEZET

Végre elérkezett a nap, amikor saját pácienseket kaptam. Először a gyermeksebészeten dolgoztam, és most, hogy tényleg apró csecsemőket bíztak rám, halálra rémültem. Hallgatóként az osztályokon főként idősekkel foglalkoztam, és rémisztő volt a gyermekgyógyászatnak még a gondolata is. Szerencsére két végzős rezidens, valamint a szakorvosjelölt, Tom is segített. Tom női változata akartam lenni. Nagyszerűen bánt a gyerekekkel, magabiztosan beszélt a szülőkkel, és minden nővér szerette.

Az első hétvégémet mindjárt ügyeletben töltöttem. Az volt a második napom orvosként. Péntek reggel kezdődött a műszakom, és csak hétfőn mehettem haza. Reméltem, hogy nyugodt néhány napnak nézek elébe. A reggeli vizit után, ahol megnéztük a műtétre készülő gyerekeket, a főnököm közölte velem, hogy a listán szereplő első eset az enyém. Egy vakbélműtétre váró, tizenegy éves fiúról volt szó.

– Ez komoly?

– Igen. Komoly.

El sem hittem. Tényleg operálni fogok! Zakatoltak a fejemben a gondolatok. Egyrészt kétségbeesetten próbáltam felidézni a műtét lépéseit, másrészt úrrá lett rajtam a pánik, mert mi lesz, ha megszólal a csipogóm, amikor már bemosakodtam.

A szakorvos bevitt a műtőbe, és bemutatott a csapatnak. Azután kivette az elemet a csipogómból, és megkérte a nővért, hogy tegye el. Miután Tommal együtt bemosakodtak, én következtem. Öt percig tartott a körömkefélés és a kézmosás, de én egy örökkévalóságnak éreztem. A szemüvegem bepárásodott, mert nem szorítottam össze elég erősen a maszkom orr-részét, és igazán kétbalkezesnek éreztem magam, miközben igyekeztem úgy felvenni a kesztyűt, hogy a kezem közben a köpeny ujjában maradjon.

A vállammal nyitottam ki a bemosakodó ajtaját, és a kezemet az arcom előtt tartottam, hogy steril maradjon. Hányingerem volt az idegességtől. Valaki hátulról benyúlt a köpenyembe, és megkötötte. Én elöl megfogtam az egyik zsinórt, a másikat meg az asszisztensnek adtam. Forogtam, így tudtuk rám tekerni a köpenyt. Miután csomót kötöttem a zsinór két végére, az asztalhoz léptem. Égett a lámpa. A színpadot már előkészítették.{1}

Rám várt a zöld kendővel körülhatárolt, fertőtlenítőtől rózsaszín, kis, négyzet alakú bőrfelület. Csak az aneszteziológus gépének pityegését lehetett hallani. A műtősnő egy szikét nyújtott felém. A szakorvosra pillantottam, aki bólintott. Tudtam, mi a dolgom. Láttam már, ahogy más ilyen műtétet végez. Az altatóorvosra néztem, majd megkérdeztem:

– Minden készen áll?

– Igen.

Innen már nem volt visszaút. A főnököm ott állt mellettem, összeért a könyökünk és a csípőnk. Tom és a műtősnő velünk szemben helyezkedtek el. Éreztem a kezemben a szike megnyugtató súlyát, és mély levegőt vettem, hogy teljesen megnyugodjak. Tudtam, hol kell vágást ejtenem, olvastam a könyvekben. Mégis lefagytam. Képes leszek tényleg megvágni egy gyereket? A bőrre szorítottam a szikét. Úgy haladt, mint forró kés a vajban. Diatermiás tollra váltottam – ez az elektromos eszköz nagyfrekvenciás árammal működik, és szövetek vágására, valamint vérző erek kiégetésére alkalmas. Átvágtam az izompólya és az izom rétegeit, majd megláttam az ezek alatt megbúvó, vékony, csillogó hashártyát. Apró lyukat ejtettem rajta, és már csak a vakbelet kellett megtalálnom. Tapogatóztam az ujjammal, hogy találjak valami gilisztaszerűt. Lábujjhegyre álltam, szinte kicsavarodott a karom, és többször is végigsimítottam a hasfalat, mire egyszer csak kitapintottam.

– Nahát! Tényleg olyan, mint egy giliszta.

– Jól van. Most válassza el a hasfaltól, és vegye ki a vágáson keresztül!

Miután Tom szétválasztotta az ereket, és két varratot erősített a vakbél aljára, a szakorvos átadta nekem a szikét, hogy befejezhessem a munkát. Győzedelmesen ejtettem a tálba a bűnöst, és fülig ért a szám. Megoperáltam valakit, a rezidensi időszak első hetében. Tudtam, az életem már sosem lesz olyan, mint azelőtt.

Elráncigáltam a lakótársaimat a kocsmába ünnepelni, és, miközben a bárpult felé tartottam, belebotlottam az egyik sebészeti szakorvosjelöltbe, aki tanított az orvosin.

– Hogy s mint? – kérdezte.

– Megvolt az első vakbélműtétem. Te jó ég, imádom a sebészetet!

– Szuper vagy. De igazi sebész is? – Közelebb hajolt, és azt súgta a fülembe: – Közben felállt neked?

Ezután laza léptekkel visszament a barátaihoz, és bizonyára azt hitte, sokkolt a kérdése. De én értettem őt. A borzongásra gondolt. A hatalomra. A felszabadultságra. Tudtam, hogy egész életemben ezt akarom csinálni.

A hétvége hátralévő része eseménytelenül telt. Felvettem néhány vakbélgyulladásos gyereket, de semmi több. Vasárnap éjjel felhívott egy háziorvos, mert egy tizenkét éves páciense akut hasi fájdalmakkal küzdött. Tízkor jött az értesítés a csipogómra, hogy a kisfiú megérkezett. Amikor beléptem a kórterembe, sírt fájdalmában, és egyértelmű volt, hogy az ápolók aggódnak. A gyerek hasa az egyik oldalon megduzzadt. Az egyik nővértől azt kérdeztem:

– Hány kilogramm a páciens?

– Negyven.

– Adna neki öt milligramm morfint és egy adag infúziót?

Az édesanyától megtudtam, hogy a gyerek kiskorában rákbetegség miatt komplex hasi műtéten esett át. Sosem hallottam még arról a rekonstrukciós műtétről, amelyről az anya beszámolt, és el sem tudtam képzelni, mi is történt pontosan. Csak azt tudtam, hogy a gyerek beteg, de azt nem, miért. A nővér meghozta a gyógyszert és a folyadékot.

– Hívtak a laborból. A fehérvérsejtszám, a CRP-érték és a laktát szintje magas.

Ez nem jelentett jót: a beteg szepszises volt. Rendben, gondolkodjunk! Bélelzáródás? Bélperforáció? Az órámra pillantottam. Már tizenegy volt. Megcsipogtattam az általános sebészeti szakorvosjelöltet, aki aznap éjjel a gyermekosztályra volt beosztva, de nem reagált. Így végighívtam a műtőket, és megtudtam, hogy éppen bemosakodott, ezért órákon át nem lesz elérhető. Közben megérkezett a beteghordó, és elvitte a kisfiút röntgenre. Semmit sem tehettem, csak vártam.

Amikor a pácienst visszahozták, a kórteremben elhelyezett átvilágító elé tartottam a felvételt. Sehol sem láttam levegőt, így legalább a perforációt ki tudtam zárni. A nővér bejött, és ellenőrizte a fiú értékeit.

– Még mindig komoly fájdalmai vannak.

– Adjon neki még egy kis morfint és folyadékot! Egy órán belül visszajövök.

Környezetváltozásra volt szükségem, hogy végiggondolhassam, mi legyen a következő lépés. Bekaptam egy pirítóst az étkezdében, majd visszamentem az osztályra. Hajnali egy óra volt. Az éjszaka hátralévő részét fel-alá járkálással töltöttem, és óránként ránéztem a betegre. Átlapoztam az irodában talált szakkönyveket, hátha segítenek, hátha reményt adnak. A gyereknek az éjszaka folyamán több adag morfinra volt szüksége, és pirkadatkor már hányt is.

Pontban reggel nyolckor megjelent az osztályon a csapat. Kirohantam a kórteremből, és beszámoltam a történtekről. A szakorvos vetett egy pillantást a gyerekre, majd maga elé tartotta a röntgenfelvételt.

– Most azonnal kérek egy oldalfekvéses felvételt.

Egy végzős rezidens felhívta a radiológiát. Odasúgtam Tomnak:

– Miről van szó?

– Ha egy gyereknek akkora fájdalmai vannak, hogy nem tud egyenesen állni a röntgen idejére, akkor előfordulhat, hogy a felvételen nem látszik a levegő. Az oldalfekvéses felvétel készítésekor, mint a nevéből is látszik, a beteg az oldalán fekszik. Ez gyakran segít megtalálni a rejtőzködő perforációt.

Megérkezett az új röntgenfelvétel, és a tetején világos csíkként jelent meg a levegő. A francba! Végig bélperforációval álltam szemben, és nem vettem észre. Most mi lesz a fiúval? És velem?

A főnököm azonnal a műtőbe vitte, ezzel megzavarva az általános sebészeket, akik épp a nap első esetéért küldtek volna. Megkérdeztem, bent maradhatok-e, hogy végignézzem a műtétet, bár már órákkal korábban haza kellett volna mennem. Muszáj volt végigkísérnem ezt az esetet.

Tom nyitotta fel a pácienst, és nekem összeszorult a szívem. Hatalmas tekercsben lila vékonybelet láttam, olyan volt, mint valami óriási véres hurka. Az egész elhalt. A szakorvos arcára düh ült ki.

– Jöjjön ide, nézze meg!

Belenéztem a fiú hasába. Tom elhúzta az útból az elhalt beleket, hogy láthassam az alattuk megbúvó, apró összenövést. Egy alig néhány milliméter széles, vékony szövetréteg keletkezett a vékonybél körül, és ez a belek elhalásához vezetett. A főnököm egy csipesszel elszorította az elfeketedett belet, és lecsippentette az összenövést. Az egész alig egy másodpercet vett igénybe.

– Miért nem hívott fel?

– Az éjszakás szakorvosjelölt nem ért rá, és önt nem akartam felébreszteni.

A főnök végigmért, a maszkja fölött alaposan megnézett magának, majd így szólt:

– Engem fizetnek azért, hogy aggódjak, nem magát. Bármikor hívhat, éjjel is, nappal is. Felhív, és kész. Tudom, hogy azt tette, amit helyesnek gondolt, de ezt a kisfiút élete végéig szondán keresztül kell majd táplálni.

Most szembesültem a tetteim következményével. Az a gyerek soha többé nem ehet rendesen, mert a vékonybele nagy részét el kellett távolítani. Ahelyett, hogy hamburgert és sült krumplit falatozna, mostantól sűrű, fehér folyadékot pumpálnak majd a gyomrába egy csövön keresztül. Rövid élete során sok rossz dolog történt már vele, és az én hibám volt, hogy most minden még rosszabb lett. Elléptem az asztaltól, és a földre ereszkedtem. Mit tettem?

Egy örökkévalóságig tartott, hogy hazagyalogoljak. Ott a padlóra ejtettem a táskámat, leültem, és elsírtam magam. Abba sem tudtam hagyni. A többiek nem voltak otthon. Felvonszoltam magam a lépcsőn, bemásztam a paplan alá úgy, ahogy voltam, ruhástól, és reméltem, az álom majd megment az előző éjszaka emlékétől. Hetvenkét óra telt el az első vakbélműtétem óta, és máris ott akartam hagyni a pályát.

Nem csak én küszködtem. Egyik közeli barátnőm, Lorna egy másik kórházban dolgozott egy sebész keze alatt, aki Lorna második hetében behívta őt a műtőbe segíteni. Miután bemosakodott, a főnöke így szólt a szakorvosjelölthöz:

– Megtanítjuk Lornának a Penny-eljárást.

– Az micsoda? – érdeklődött a barátnőm.

– Nem akarok a bordájába könyökölni műtét közben. A legutóbbi rezidensem, Penny igen dús keblű volt, így adta magát, hogy a mellkasán pihentessem a könyökömet. Ezt nevezzük Penny-eljárásnak.

Lehetőséget sem adott Lornának a tiltakozásra. A barátnőmet felháborította a tény, hogy a műtőben jelen lévők közül senki egy szót sem szólt. Mintha ez a viselkedés normális volna, és nekünk mindent el kellene viselnünk cserébe az állás végén kapható jó referenciáért.

Ha nem voltam ügyeletben, akkor a barátaimmal ittam és táncoltam. Jó érzés volt, hogy végre van elkölteni való pénzem, nem kell spórolnom, mint diákkoromban. Többé nem kellett a legolcsóbb bort vennem. Csakhogy a munkában megtapasztalt felemelő pillanatokkal elképesztő mélységek is együtt jártak. A korábban megélt sötét napok sosem múltak el, és egyre sűrűbben követték egymást. Igyekeztem eltitkolni ezt, amennyire csak tudtam, de egy délután azon kaptam magam, hogy minden ok nélkül sírok a hulladékgyűjtőben. Végre felismertem, hogy ez nem normális dolog. Segítségre volt szükségem. A háziorvosom antidepresszánst írt fel nekem, és bíztam benne, hogy majd javul a helyzet. Beletelt néhány hétbe, hogy hasson a gyógyszer, de maga a tudat, hogy hamarosan újra jól leszek, megkönnyítette az életemet. Most már vártam a kihívást, hogy apró kanülöket tegyek be még apróbb csecsemőkbe, és egyre ügyesebben gondoztam az újszülött pácienseket. Elképesztő volt látni, ahogy Tom és a főnököm olyan kisbabákat műt, akiknek születésükkor valamely szervük a testükön kívül volt, vagy óriási lyuk tátongott a rekeszizmukon. Ezek a gyerekek gyakran koraszülöttek voltak, és megdöbbentő volt számomra, hogy ezek a hatalmas kezű férfiak ilyen kényes műtéteket végeznek. Mintha csak nagymestereket figyeltem volna, miközben ez a két férfi apró műszerekkel, finoman bánt a sérülékeny szövetekkel. Újra beleszerettem ebbe a szakirányba, és már azon gondolkodtam, milyen állást válasszak végzős rezidensként, hogy velük dolgozhassak. De most elérkezett az ideje, hogy továbblépjek az általános sebészet területére.

NEGYEDIK FEJEZET

Amint megjelentem az általános sebészeti osztályon az első munkanapomon, már tudtam, hogy hibáztam. A többi orvos fehér köpenyt viselt, de én otthon hagytam a magamét. A gyermekosztályon senki sem hordta. Átvettem az osztályos recepcióstól az új csipogómat és az átadás-átvételi elismervényt, aztán rögtön a nevemet hallottam.

– Te vagy Liz, ugye? Örülök, hogy megismerhetlek. Menjünk is!

John, az új rezidensem állt mellettem – ő már végzős volt. Gyorsan le akarta tudni a vizitet, mielőtt a műtő felé vette volna az irányt. Ott hagyott nekem egy listát az elvégzendő feladatokkal, valamint világos utasításokkal a később érkező betegekkel kapcsolatban. Én még mindig a betegfelvételt csináltam, amikor hatkor rám talált. Azért jött vissza, hogy aláírassa a beleegyező nyilatkozatot a másnapra előjegyzett betegekkel. Mindenkinek, akit felvettünk a műtéti listára, alá kellett írnia, hogy tájékoztattuk arról, milyen operáció előtt áll, miért szükséges a beavatkozás, és milyen esetleges mellékhatásokkal és komplikációkkal kell számolni.

– Holnap ügyeletben leszel?

– Igen – feleltem.

– Én is. Pihend ki magad!

Épp úgy, mint a gyermeksebészeten, most is ügyeletben töltöttem az első hétvégémet. Este gondosan bepakoltam fehér köpenyem zsebeibe mindazt, amire szükségem lehetett – tollakat, érszorítókat, vérvizsgálati űrlapokat, gumikesztyűt és egy szelet csokoládét, ha nem lenne időm enni. Legutoljára A klinikai gyógyászat kézikönyvét szuszakoltam be. Abból minden probléma kezelési módját megtudhattam. Még arról is szólt benne egy oldal, mit kell tennem, ha a vécébe esett a csipogóm.

Johnnal és a gyakornokkal együtt kezdtem meg a vizitet, de a felénél megszólalt a csipogóm. Rohantam a telefonomért, a szívem csak úgy kalapált. Egy helyi háziorvos küldött be hozzám egy hatvanéves férfit végbélvérzéssel. Felhívtam a betegfelvételt, hogy tudjanak róla, majd pánikba estem. Nem emlékeztem, hogyan kell kezelni ezt a panaszt. Miközben Johnt kerestem, a kézikönyvet lapozgattam, de a vizit már továbbhaladt. Megcsipogtattam, aztán fel-alá járkáltam a telefon előtt, amíg végre reagált.

– Mit kell tennem?

– Láttad már a beteget?

– Nem.

– Akkor menj oda hozzá, mutatkozz be neki, vizsgáld meg, és hívj fel, ha végeztél.

A legrosszabbra készültem, miközben a betegfelvétel felé tartottam. Meggyorsítottam a lépteimet, és a zsebeimet fogtam, nehogy valami kiessen belőlük. Kivágtam az ajtót, és arra számítottam, hogy nagy sürgés-forgás lesz a haldokló páciensem körül. Ehelyett azt láttam, hogy a nővérpultnál egy ápolónő egy beteghordóval beszélget egy csésze tea fölött.

– A sebészeti rezidens vagyok. Vár rám itt egy beteg?

– Igen. A hármasban van. Itt a beutalója.

Átfutottam a papírt, és megkönnyebbülésemben nagyot sóhajtottam. Attól féltem, elvérzik a páciens, de csak aranyere volt. Nagyon megörült nekem, és mindjárt belevágott egy hosszú és bonyolult történetbe, amelyet én lelkiismeretesen papírra vetettem. Amikor a végére ért, kerestem magam mellé kísérőnek egy nővért. Elérkezett az első végbélvizsgálatom pillanata.

– Megtenné, hogy letolja a nadrágját, és a bal oldalára fekszik? – kérdeztem. – Most húzza fel a térdét a mellkasához!

Síkosítót kerestem a kocsin, és jó nagy adagot nyomtam az ujjamra. Előrehajoltam, hogy közelebbről is megnézzem, mivel állok szemben. Három óriási, lila szőlőszem dudorodott ki a fenekéből. Megpróbáltam átnyomni köztük az ujjamat, de a férfi felkiáltott fájdalmában. Borzalmasan éreztem magam, amiért még tovább rontottam a helyzetén. Elnézést kértem tőle, majd letöröltem a gélt.

Nem maradt más hátra, mint felhelyezni egy kanült. Ez egy nagyon vékony, műanyag cső, amelyen át a nővérek intravénásan adagolják a gyógyszereket és a folyadékot. Azt hittem, a gyermeksebészeten eltöltött idő után könnyen megy majd. Fogtam a kis rózsaszínt, amit a gyerekeknél szoktam használni. A betegnek csodaszép vénája volt a kézfején, de a kanül nem ment be, hanem elcsúszott rajta. Máris sikerült véres sérülést okoznom.

– Aú! Ez fájt!

– Elnézést.

Másik vénát kerestem, újra megpróbáltam, de az eredmény ugyanaz lett. Láttam a férfi arcán, hogy kezdi elveszíteni a türelmét.

– Megkérek valakit, hogy ő is próbálja meg.

Megcsipogtattam Johnt, közben úgy éreztem, teljes kudarcot vallottam. A háttérben az orvosi ebédlő zajait hallottam. Nyilvánvalóan a kávészünetében zavartam meg Johnt, és ez csak növelte a bűntudatomat. Neki első nekifutásra sikerült behelyezni a kanült.

– Nagyobbat kell használni. Azon hegyesebb a tű, könnyebb vénát szúrni vele. Írj fel lidokainos zselét az aranyérre, és tegyél jégkockákat egy gumikesztyűbe, arra üljön rá! Segít levinni a duzzanatot. Néhány óra múlva rád nézek. Ne felejts el ebédelni!

Azon a hétvégén egyikünknek sem volt megállás. Folyamatosan érkeztek az újabb és újabb esetek. Vakbélgyulladás, epehólyag-gyulladás, divertikulózis, feltárásra váró tályog, kitisztítandó, fekélyes seb. Johnt folyton lefoglalta a műtő, míg én megtanultam, hogy a helyem vagy a betegfelvételnél van, ahol betegek adatait kell felvennem, vagy az étkezőben, ahol forró, vajas pirítóst falok, amíg meg nem szólal a csipogóm. Élveztem, amikor ki kellett találnom, mi baja lehet a betegnek, és imádtam, amikor a vérvételi eredmények és a röntgenfelvételek megerősítették az igazamat. Vasárnap estére a köpenyem már nem volt sem vasalt, sem fehér. Az eleinte rendezett zsebek dugig megteltek vérvizsgálati űrlapokkal. A karomat öntapadós címkék díszítették rendezetlen sorban, ezeken a korábban ellátott betegek nevei szerepeltek. Éjfél volt, bármikor össze tudtam volna esni, és ekkor megszólalt a csipogóm. John jelentkezett.

– Aneurizma a sokktalanítóban.

A sokktalanító a sürgősségi osztály azon területe, ahová a kritikus állapotba került betegeket szállítják. Ha egy aorta beteg, képes úgy tágulni, mint egy léggömb, és aneurizmát idéz elő. Ez minél nagyobb, annál valószínűbb, hogy eldurran. Ha pedig valaki aneurizmával a sokktalanítóba kerül, akkor szinte biztos, hogy ez már megtörtént. Ilyenkor a pácienst csak az azonnali műtét mentheti meg, és sokan még a beavatkozás ellenére sem maradnak életben. Hallgatóként láttam egy ilyen esetet, és annak nem lett jó vége. Lerohantam a sürgősségire, és meg is találtam Johnt, aki éppen a beteglapot töltötte ki. Így szólt:

– Hívd a műtőt, és mondd meg nekik, hogy odafent találkozunk az aneszteziológussal. Utána vidd be a laborba ezt a vérmintát, én meg beszélek a beteg feleségével.

Vetettem egy pillantást a páciensre. Az ágya végénél állva is láttam a hasában pulzáló masszát. Betakartam, nehogy kihűljön. Odahajoltam hozzá, és megfogtam a kezét.

– Ne féljen! – mondtam. – Segítünk magán.

John már vissza is ért.

– Liz, még el sem indultál? A labor már várja a mintát!

Megszólalt a csipogóm. Megint egy háziorvos küldött be egy beteget. Megérkezett a szakorvosjelölt, hogy segítsen Johnnak betolni a műtőbe a beteget, én meg közben a másik irányba rohantam, a labor felé. Mellbe vágott, hogy nem nézhetem meg a műtétet.

Végül is hajnali háromkor érkeztem meg az ügyeleti szobába, és azonnal remegés lett úrrá rajtam. Nem tudtam becsukni az ablakot, és a helyiség jéghideg volt. Lerogytam a keskeny ágyra, amelyen az ágynemű még nedves volt az előző éjszakai izzadságtól, a fülemre húztam a takarót, és igyekeztem kint tartani a huzatot. Fél órával később megcsipogtattak. A szakorvosjelölt volt az.

– Szükség van magára a műtőben. A beültetett aneurizma graft az intenzív osztály felé vezető úton elpattant, de Johnnak vissza kellett mennie a sokktalanítóba egy másik sürgős esethez.

Kikászálódtam az ágyból, lerohantam a műtőbe, és bemosakodtam.

A szakorvos átnyújtott egy nagy sebészhorgot – ezzel tolta el az útból a májat és a vékonybelet.

– Fogja! Ne mozogjon!

Láttam, hogy az aorta gyakorlatilag szétporlad, miközben az orvos megpróbál graftot ölteni rá. A főütőér inkább hasonlított sajtra, mint érre. Közelebb hajoltam, hogy jobban lássam, mire megcsúszott a horog.

– A francba már! Ne mozogjon!

A kíváncsiságom miatt a két fentebb említett szerv a kritikus pillanatban eltakarta előle a lényeget. Erőt vettem magamon, és úgy kapaszkodtam a horogba, mintha az életem múlna rajta. A következő emlékem, hogy valaki igyekszik kifeszegetni a kezemből.