Borítószöveg

„Egy pillanatig tétovázik, aztán a törülközőket ledobja az ajtó mellé a földre, és a vállával belöki a lengőajtót, aztán belép. Megtorpan. Mögötte fémes, rekedt, ütemes nyikorgás, aztán az ajtó lassan végre megáll. De valami nem oké. Nincs sötét. Pedig sötétnek kellene lennie.

A szag, ami odakint beleveszett a klórba, most jóval erősebb. Rozsdaszag. Vagy valami ahhoz hasonló. Az előtérben narancsvörös fény dereng. A sófürdő felé fordul, és az ajtót bámulja. A gyomra görcsbe rándul. A szemmagasságban vágott kémlelőablak üvege betört, a cserepek a padlón hevernek. És a szag. Az a szag.

Aztán mégis odaviszi a lába, és a keretben maradt éles szilánkok között benéz a helyiségbe. Narancsfény a hátulról megvilágított sótéglafalból. Vérszag. És valami másé. Elfelejt félni. Az ajtó résnyire nyitva, ösztönösen csak a könyökét teszi a nyílásba, úgy tárja ki annyira, hogy beléphessen. A fadézsa közvetlenül a sótéglafal előtt áll, oldalán lépcső, csupán három lépcsőfok, amin keresztül a nyakig érő merülőmedencébe lehet jutni. Az agya gépiesen rögzíti, amit lát: a fél pár khaki színű hasítottbőr mokaszint a lépcső tövében és az ősz férfiparókát mellette.

Odalép, belenéz a dézsába, és tudja, hogy mások ilyenkor ordítanának.”

Egy esküvő – hány temetés?

Egy idős nő áll zavartan egy eldugott tihanyi utca utolsó háza előtt vasárnap reggel, és a biztonsági kamerába bámul. Fogalma sincs, ki ő, és hogy került oda – és csak angolul beszél.

A helyi járőr hirtelen ötlettől vezérelve Kardos Júliát, a négy éve visszavonult gyilkossági nyomozót hívja, hogy tolmácsoljon, míg megérkeznek a mentők. Kardos úgy dönt, hogy segít, de ekkor még fogalma sincs, mibe csöppent.

A helyzet Tihanyban ugyanis kezd eldurvulni. Egy hotel recepciójáról pánikszerű telefon érkezik a helyi rendőrőrsre: az előző napi esküvő egyik illusztris vendégét meggyilkolták. Mégpedig brutális kegyetlenséggel. Mire azonban a rendőrök megérkeznek, rádöbbennek, hogy ez csak a kezdet.

Kardos kapja meg az ügyet, amíg az életellenes osztály vezetője haza nem ér a nászútjáról. Négy napja van, hogy kiderítse, a vendégek közül ki hazudik. Vagy hogy egyáltalán mond-e valaki igazat. Közben azonban szembe kell néznie a saját démonaival is, pedig már azt hitte, legyőzte őket...

Első kiadás

© Szlavicsek Judit, 2024

© Libri Könyvkiadó, Budapest, 2024

Minden jog fenntartva.

Borítókép © szirtesi / Getty Images,
Westend61 / Getty Images

Szerzőfotó © Máté Péter

ISBN 978-963-604-453-4

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Kiss Béla

A szöveget gondozta Varga Anita

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Borítótervező Szalkai Diána

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Férjemnek

Tihanyban nincs semmiféle Hotel Szirén, se Halbiológiai Központ, ahogy egy ember sem létezik a valóságban azok közül, akik ebben a könyvben szerepelnek, így hát le kell szögeznem a nyilvánvalót: minden, a valósággal, bármilyen létező helyszínnel vagy valós személlyel való párhuzam, hasonlóság és a többi kizárólag a vakvéletlen műve.

És ennyi.

Prológus

Annie Lennox: „No More I Love You’s”

Csak állsz ott, és bámulod a vizet nap nap után. Mögötted Tihany – sűrűn benőtt meredély itt-ott házakkal pettyezve, szépekkel és persze gazdagokkal, aztán odafenn, mint vastag aranylánc, ott a sétány, ami az apátságtól a Visszhang-dombig fut, de téged ez nem érdekel, hisz úgysem beszélsz majd róla, ahogy másról se nagyon – mert mégis kinek számít, mit gondolsz? Megszoktad már, hogy nem azért vagy, nem azért vagy, te lány.

De mi van, ha egyszer jön valaki, és azt mondja, te kellesz neki?

És minden szép, és aztán csak egyet kér, mert ez most tényleg nem fér bele, ezt meg kell értened, és neked csak ennyit kell tenned: befekszel, kikaparnak, és már jössz is ki. Hát legyen, el is felejtjük, túl leszünk rajta, és már megyünk is tovább – gondolod, és szíven üt, mikor persze nem így lesz, mert a dolgok sosem így működnek, hisz tudhatnád, hogy mindennek ára van.

A Tókirály, így nevezik a háta mögött, mert most tőle függ itt minden – micsoda név, még a kocsija rendszáma is lehetne ez –, és kell neki minden, mert nekik – az ilyeneknek – minden jár, és te is csak ezért kellesz, hogy meglegyél, és mert szép vagy, aranyhajú, és csak azt kell kibírni érte, ugye megéri, mondd, hogy megéri, ó jaj, igen, de hisz neked nem kell beszélned, angyalom. Mért legyek én tisztességes, keresztre feszítenek úgyis, mért ne legyek tisztességes, keresztre feszítenek úgyis – gondolod, te lány, aztán meg eszedbe jut: Vagy nem pont így van? Nem keresztre feszítenek van benne, hanem valami más? Aztán csak legyintesz, mert mindegy is, hogy van az a vers pontosan, mert a giminek már úgyis vége, akkor meg nem mindegy az ilyen, de tényleg.

De tényleg?

És aztán ő megadja neked, amit kérsz, és akkor te, az aranyhajú elhiszed, hogy innentől minden jó lesz. Már a tó is szép, nemcsak egy giccsbe merevedett háttérkép a telefonod kijelzőjén, hanem már a tó is él: a Balaton, ahogy te is, és akkor végre már elhiszed, hogy az élet szép, csak egyet kell feledni, hogy hogy lett ez így, meg hogy ki miatt történt, ami történt – ő igen, a Tókirály –, és akkor még el sem tudod képzelni, ami ezután jön, pedig el kéne, angyalom, el kéne képzelned nagyon.

Mert annyira rohadtul közhelyes, hogy egyszer mindenért bűnhődni kell, hogy az szinte már igaz – vagy igaz teljesen.

I

A régi szép időkben
Egy szép királyleány
Aranyszőrű kecskéket
Őrzött Tihany fokán.

Sok kinccsel ért föl a nyáj,
Mely a hegyen legel;
Még többel a leányka,
Szépsége ékivel.

Szemének, éjhajának,
Arcának párja nincs;
Csak rózsabimbó-ajkán
Van néma, bús bilincs.

„Adj szép leány, nyájadból
Egy csésze friss tejet,
Beteg fiam számára
S megoldom nyelvedet.”

Szólt Balaton tündére,
Az ősz hullámkirály;
Ajkáról térdig érvén
A hófehér szakáll.

Garay János:
Rege a tihanyi visszhangról

1

Queen, David Bowie: „Under Pressure” (Remastered 2011)

Tihany, Hotel Szirén***, egy augusztusi vasárnap,
reggel 8:15-kor

Esküvő, vendégek – olyan nehéz nem gyűlölni őket.

Huszti Anna leér a hoteltől a fürdőház épületéig vezető lépcsősoron, és lenyomja a kilincset. Nem mozdul.

Csendben káromkodik. Az öreg Valler biztos duplára zárta az éjjel, pedig olyan szépen elmagyarázta neki, hogy mit és hogyan csináljon, miután végzett. Mindegy. A kulcsot legalább visszaakasztotta a helyére a recepcióspult mögé, már ez is valami. Minek folyton elégedetlenkedni?

És tényleg. Anna sóhajt egyet, és átfut az agyán, hogy a vendégekkel szembeni ellenérzései talán nem is azok, amiknek gondolja őket. Talán épp a magával szembeni utálatát – ami, úgy érzi, néha felemészti – vetíti mindenkire, talán csak a fiára nem: egyelőre rá még nem. Ezért kell ez a munka, mikor bezár az iskola, ezért kell a pluszműszak – milyen plusz? dehogy plusz! –, ezért kell a bármennyi műszak egész augusztusban, míg Vencel az apjánál van Ausztriában. Hogy legyen Jordan 1-es a gyereknek, és ne legyen gyomorgörcs az első fűtésszámla. Persze rég nem kéne tanítania, és ha lenne hozzá elég vér a pucájában, már nem is csinálná.

Megrázza a fejét. Megint azzal tölti az időt, hogy magát sajnálja.

Kitámasztja a bejárati ajtót, aztán elindul a rövid folyosón a medence felé. A levegő nehéz, mint egy vastag paplan egy fülledt nyári éjjelen. Csípős klórszag keveredik némi penésszel és valami ismeretlen szaggal. Köhög, körülnéz, és elhúzza a száját. A víz körül teljes a káosz, a vendégek ott hagytak mindent, ahol épp már nem volt többé szükségük rá.

A helyet a hotel honlapja fellengzősen Szirenetta fürdőházként emlegeti, valójában azonban csak egy szűkös helyiség, amelynek a tóra néző ablaktábláin széles csíkokban csorog le a pára.

Persze hízelgően van fotózva, fókuszban a vese alakú medencébe vezető két lépcsősor között álló gipszszoborral. Pálmalevélszerű, elnagyolt ornamentikán térdelő nő húsos combbal, melle a gravitációt meghazudtolóan felfelé ágaskodik, habár ő erősen előredől, hogy a szobrász nyilvánvaló koncepciója szerint a lényeg hátulról, a medencéből tárulhasson a mohó férfivendég szeme elé, mert a fő látványosság kétségtelenül a nő feneke.

Pucsító szirén, extra nagy méretekkel. Hmmm.

Anna egy pillanatra megáll az üvegfal előtt, és megengedi magának azt a luxust, hogy az elé táruló pazar balatoni panorámát csodálja, aztán elindul, hogy összeszedje a széthagyott holmikat.

Tegnap is hőség volt, és az esküvő csak este hatkor kezdődött az Apátságban, úgyhogy néhány vendég érkezés után leugrott az uszodába, mielőtt elkezdtek volna készülődni. Leguggol, hogy összeszedje az üvegfal mellől a két üres pezsgősüveget és a műanyag pezsgőspoharakat. Nyilván itt alapoztak a „fiatalok” – gondolja, és felidézi őket, ahogy a becsekkolásnál találkozott velük, aztán elképzeli, ahogy itt ülnek, a lábukat a vízbe lógatva és egymás szavába vágva próbálnak viccesek meg lazák lenni. A menyasszony persze nem jött le. Nagyon idegesnek tűnt, Anna nem is csodálta, még élénken éltek benne az emlékek a saját esküvőjéről. Ő egész nap enni sem tudott, igaz, ott nem volt wellness, hotel és medence, csak az anyósáék háza, ahol egész héten át sütötték a süteményt, amit aztán elvittek az étterembe, mert amin lehet spórolni, azon kell is.

Feláll, és hóna alatt a pezsgősüvegekkel a szemeteshez megy, és belepakol mindent. A vőlegény bezzeg lejött úszni, ahogy a barátai is. Az egyik férfi nagyon megmaradt benne. A feleségével jött. Vadász és neje – Anna így jegyezte meg őket bejelentkezéskor a szokatlan vezetéknévről meg arról, ahogy Levente, a vőlegény szinte csüngött a férfin és minden szaván. Igen, Geri, úgy gondoltam, a tiétek legyen a nagyobb apartman, amihez van nappali is. Mit szólsz, szerinted jó lesz nektek? De mondd csak, ha máshogy szeretnéd. Ilyen az, ha fiatal vagy, és a főnököd neked maga az isten, de annyira, hogy őt kéred fel még az esküvői tanúdnak is.

Anna felvesz egy koszos papír zsebkendőt a padlóról, aztán körbejár, és a nyugágyakról összeszedi a barna szaunalepedőket. Megnézi a falon az órát, nyolc múlt húsz perccel. Kezében a nyirkos kupaccal elindul az épület végébe a szaunarészlegnek hazudott ablaktalan helyiség felé, amiből mindössze egy elöregedett finn szauna és egy néhány évvel korábban felújított sófürdő nyílik.

Egy pillanatig tétovázik, aztán a törülközőket ledobja az ajtó mellé a földre, és a vállával belöki a lengőajtót, aztán belép. Megtorpan. Mögötte fémes, rekedt, ütemes nyikorgás, aztán az ajtó lassan végre megáll. De valami nem oké. Nincs sötét. Pedig sötétnek kellene lennie.

A szag, ami odakint beleveszett a klórba, most jóval erősebb. Rozsdaszag. Vagy valami ahhoz hasonló.

Az előtérben narancsvörös fény dereng. A sófürdő felé fordul, és az ajtót bámulja. A gyomra görcsbe rándul. A szemmagasságban vágott kémlelőablak üvege betört, a cserepek a padlón hevernek. És a szag. Az a szag.

Aztán mégis odaviszi a lába, és a keretben maradt éles szilánkok között benéz a helyiségbe. Narancsfény a hátulról megvilágított sótéglafalból. Vérszag. És valami másé. Elfelejt félni. Az ajtó résnyire nyitva, ösztönösen csak a könyökét teszi a nyílásba, úgy tárja ki annyira, hogy beléphessen. A fadézsa közvetlenül a sótéglafal előtt áll, oldalán lépcső, csupán három lépcsőfok, amin keresztül a nyakig érő merülőmedencébe lehet jutni. Az agya gépiesen rögzíti, amit lát: a fél pár khaki színű hasítottbőr mokaszint a lépcső tövében és az ősz férfiparókát mellette.

Odalép, belenéz a dézsába, és tudja, hogy mások ilyenkor ordítanának.

2

Tracy Chapman, Luciano Pavarotti:
„Baby Can I Hold You”

Veszprém, ugyanazon a reggelen, 7:18-kor

A foltok előbb mélykékek, aztán lilák, kicsit később narancsosak lesznek, hogy végül zöldbe, majd sárgába váltsanak, aztán eltűnjenek, mint a kapcsolata Csongorral vagy mint a lehetőség, hogy anya legyen.

Kardos Júlia az utolsó sárga foltot nézi a hasán a fürdőszobatükörben, és nem akar sírni semmiképp. Napok óta úgy kel, hogy hátha aznapra már ez az utolsó is eltűnik. Azt, hogy várja-e, mert ezt végre tekinthetné egyfajta lezárásnak, ami után már fizikai nyoma sincs mindannak a másfél évnek, amit végigcsinált azért, hogy teherbe essen, vagy pont ez jelenti majd a lejtőt, amin nekilódul, ha már végérvényesen befejezettnek kell tekintenie ezt a szakaszt az életében, még nem sikerült eldöntenie.

Mindenesetre, amióta Csongor elköltözött, minden reggel az az első, hogy megnézi, az utolsó sárga folt megvan-e még. Sokáig és sokszor küldte el őt, és mikor már elégszer mondta neki, Csongor egy szerda este végül feladta, és tényleg el is ment, Júlia meg azóta gyakran gondol rá, a férfi vajon értette-e azt a menj el!-t – értette-e valójában –, vagy csak így volt kényelmesebb: elmenni, mikor már annyiszor mondják.

A kudarc megalázó volt. Júlia szinte összezsugorodott a székben, mikor a brnói termékenységi klinikán a doktornő azt mondta, itt az ideje, hogy elfogadja, nincs értelme több hormonkezelésnek és beültetésnek. És tudta, mi jön ezután. Hosszú gyász – egy hét évvel fiatalabb férfi mellett, akinek bármikor lehet gyereke, bárkitől, csak tőle nem. Nemes gesztusnak tűnt hát elküldeni őt – egészen az első, újra magányosan töltött estéig. Onnantól tudta, hogy nettó baromság volt az egész.

Most, a tükör előtt állva még egyszer végigsimít az alig látható szalmasárga pacán.

– Helló, Kardos! – mondja a fürdőszobatükörnek, ahogy egy gyászterápiával foglalkozó coach YouTube-videójában látta előző este, aztán elfintorodik.

A hangja mély és rekedt – ma még nem beszélt senkivel, vagyis, ha jól belegondol, egészen tegnap délután négy ötven óta, mikor egy gyors köszit morgott a kínai büféslánynak a Tesco étteremsorán.

– Jó reggelt! Legyen szép napod! Milyen jól nézel ki ma, Júlia! – folytatja, aztán grimaszol, és hozzáteszi: – Bassza meg.

Mert az arca valójában olyan, mint egy szomorú maszk, festetlen, barna haja a legkevésbé sem élettel teli, a csípője megszélesedett, a válla előreesik, amitől a melle hervadtabbnak tűnik, mint amilyen valójában.

– Baromság – mormolja, aztán elfordul a tükörtől, és beleütközik a macskájába, aki épp most sorolt oda a lábához, hogy beledörgölőzzön. Idős, fekete perzsa, egy menhelyről vette magához még Keszthelyen, valamikor az előző életében, valamikor az előző magányosságában.

Felveszi az ölébe, és magához ölelné, de a macska rögtön kitámaszt a lábaival, hogy elkerülje a szoros testi kontaktust, úgyhogy leteszi, az meg a merev ízületeivel kidöcög a fürdőből, hogy a konyhában ülve várja a napi első alutasakost. Sosem nyávog, talán mert tudja, hogy a gazdája úgyis rögtön ott lesz. Elcseszett egy élet ez, macskástól, tükröstől és a soha el nem maradó reggeli első alutasakostól.

A telefoncsörgés a ruhásszekrény előtt éri, mikor épp azt próbálja eldönteni, mi a legelviselhetőbb öltözet egy olyan vasárnapra, amin megint túl korán kelt, pedig az égvilágon semmi programja nincsen, és amire ismét harmincöt fok feletti kánikulát ígértek.

Ismeretlen szám, mégis felveszi – talán a régi rutin, még nyomozó korából, talán csak a kíváncsiság, hátha mégis történik valami ezen a nyomorult vasárnapon.

– Elnézést, hogy ilyenkor zavarom, Kardos alezredes. A múlt héten találkoztunk az intézkedéstaktikai továbbképzésen, amit maga tartott – mondja egy ötvenes, dohányos-asztmás hang, aztán vár.

– Igen? – kérdezi Júlia, és érzi, hogy megy fel benne a pumpa.

– Bocsánat, lehet, hogy nem is emlékszik rám – folytatja a hívó, aztán megint elhallgat.

– Talán, ha bemutatkozna.

– Jaj, ne haragudjon! Csak annyira ideges vagyok. Varga Dezső zászlós vagyok, tihanyi körzeti megbízott, tudja, én kérdeztem annyit az önvédelmi közelharcról, amikor a többiek annyira röhögtek.

– Aha.

– Tényleg ne haragudjon, csak egyszerűen rögtön maga ugrott be, aki segíthetne, mert hogy a végén el is mondta, hogy nyugodtan lehet keresni, ha kérdés van, és tudom, hogy maga most nem nyomozó státuszban van, de az nem számít, mert most nem is emiatt jutott az eszembe, hanem ugye mert maga meg pont tud angolul is, meg minden, mert hallottam, ahogy a következő előadáson már angolul beszélt valami uniós küldöttségnek, és mi ott maradtunk, mert egész napra ott lehetett maradni, és mivel senki más nem jutott eszembe, és hát itt van ez a…

– Állj! – kiabál közbe Kardos, és még a mutatóujját is felemeli, pedig nem látja a kutya sem.

– Igen, igen, bocsánat, ha baj van, mindig ennyit beszélek.

– Mi a probléma?

A vonal túlsó végén Varga zászlós végre kifújja magát, aztán vesz egy mély levegőt, és mikor újra megszólal, sokkal összeszedettebb.

– Szóval a tényállás az, hogy ma reggel hat óra ötvenhat perckor telefonos bejelentést kaptam, hogy a tihanyi Középsőóvári utca végén áll egy idős nő zavart állapotban, és fogalma sincs, ki ő, és hogy került oda, és…

– És?

– És nem beszél magyarul, csak bámul szegény maga elé, és valamit ismételget állandóan, mindig ugyanazt az egy mondatot mondja, bármit is kérdezek tőle, és énnekem fogalmam sincs, hogy mit mond ez a szerencsétlen, csak azt tudom, hogy angolul van.

3

Red Hot Chili Peppers: „Can’t Stop”

Tihany, körzeti megbízotti iroda, vasárnap 8:10-kor

Miközben a szinte üres 73-ason elhagyja Veszprémet, Kardos Júliának többször is a farmerébe kell törölnie a kezét, mert izzad a kormányon. Kánikula, igen. De ez több annál. Izgatott, méghozzá úgy. Ez az izgatottság nem hasonlítható semmihez, és úgy tűnik, egy rendőr nem tud kigyógyulni belőle, bármilyen régen hagyta is abba a gyilkossági nyomozást. A hívás után tíz perccel már úton volt Tihany felé. Nyilván nem ez a hivatalos útja egy ilyen ügynek, és nyilván nem ő az az ember, aki megoldhatja egy zavartan bolyongó nő problémáját, de fel sem merült benne, hogy nem megy el. Odahajt, és megpróbál beszélni vele, bár addigra talán megoldódik magától is az egész, de akkor is. Legalább nem azzal tölti a vasárnapját, hogy a macskájával az ölében bámul egy ostoba netflixes filmet a kazánná hevült lakása kanapéján. Vagy bont egy üveg… NEMNEMNEM! Azt nem. Soha többé, megígérte, megfogadta, megcsinálta, nem!

Négy év. Most, hogy eszébe jut, mellbe vágja a szám. Akkor hagyta ott az életellenes osztályt, hogy kísérletet tegyen egy normális életre. Az egész Siófokon, az Ezüstpart egyik kihalt szabadstrandján kezdődött egy meggyilkolt férfi holttestével – aki nem sokkal korábban még annyira közel állt hozzá, ahogy két ember csak közel lehet egymáshoz –, aztán a végére Kardos nemcsak arra jött rá, hogy ki gyilkolta meg, és miért, hanem arra is, hogy ha végre rendbe akarja tenni az életét, akkor új fejezetet kell nyitnia benne. És akkor persze már ott volt Csongor is, akiért – legalábbis úgy tűnt – érdemes lehet lapozni.

Leengedi a kocsi ablakát, és beszívja az út menti erdőből áradó hűvös levegőt. Az Éjjel érkezem szól a Retro rádióban.

– Csak én mozdulok, csak ééééééén mozdulok – énekli Patakyval együtt, úgy, hogy egy pillanatra még a szemét is behunyja, aztán kinyomja a rádiót. Sosem volt baja a csenddel, de most kifejezetten jólesik felhangosítani a gondolatait, mielőtt megérkezik.

Jó fél órával később beér Tihanyba, végighajt a bágyadtan ébredező Kossuth Lajos utcán, aztán fölkanyarodik a polgármesteri hivatal piros muskátlis, takaros parasztházat formázó épületéhez, és leparkol a bejáratnál, ahol már várja a körzeti megbízott.

Konstatálja magában, hogy a telefonban a hangjából levont következtetései helytállóak voltak: a férfi alaphangon száz kilónak tűnik, ami – tekintve, hogy alacsony – nagyrészt a hasán összpontosul. Épp eltapossa az aktuális csikket a kockakövön, kifújja az utolsó adag füstöt, és megtörli a homlokát.

– Annyira hálás vagyok, hogy kocsiba ült ezért vasárnap reggel, Kardos alezredes – kezdi, de leintik.

– Hol van? – kérdezi Kardos, és elindul Varga nyomában az épületbe.

– Hátul, az irodában – mondja a rendőr, miközben a körbelambériázott folyosón át az épület másik végébe tart.

Az irodák kihaltak, vasárnapi csend ül mindenütt.

– Adtam neki teát, de hozzá se nyúlt. Megmutattam neki a vécét, hátha rendbe akarná egy kicsit szedni magát, de úgy csinált, mintha azt se tudná, mi az, úgyhogy leültettem, és azóta is csak ott ül. A telefonomon a fordítóval többször kérdeztem tőle, hogy hívják, meg hol lakik, de csak a fejét ingatja, és nem mond semmit azóta se.

Varga megáll az utolsó csukott ajtó előtt, és a fal mellé húzódik, hogy előreengedje Kardost.

– A mentők?

Varga dühösen felhorkan.

– A legalacsonyabb sürgősségi fokozatba triázsolták, mivel nincs rajta komoly sérülés, úgyhogy azt mondták, úgy egy órán belül várhatók – feleli, aztán a telefonján leellenőrzi, mikor indította a hívást, és hozzáteszi: – Vagyis akkor mostantól fogva olyan negyedóra múlva.

– Iratok?

– Nincs nála táska, és mivel csak egy vékony nyári ruha van rajta, szinte kizárt, hogy legyen nála tárca vagy ilyesmi, de nem akartam még jobban felzaklatni azzal, hogy megmotozom. Gondoltam, majd maga. Egy nő mégiscsak…

– Az eltűntek körözési nyilvántartását leellenőrizte, ugye?

– Rögtön, mikor mondta. Eddig a pillanatig sehol az országban nem jelentettek olyan eltűnést, amiben a személyleírás ráillene.

Kardos sóhajt egyet, és benyit.

A nő tényleg idős. Ránézésre hetven körülinek tippelné, de az a típus, akit a jólét és a jó életvitel remekül konzervált. Nem csoda: angol, gondolja Júlia ösztönösen, aztán tovább tanulmányozza. Teheti, mert a nő nem is reagál arra, hogy bejöttek. A fal mellé húzott karos fotelben ül egyenes háttal, és az ölébe ejtett kezét tanulmányozza. Most kifejezetten nyugodtnak tűnik, kicsit ijesztő is, mennyire. Ültében is látszik, hogy magas, ősz haja tépett, rövid fazon, jobb fülében hatalmas, élénkpiros madártollat formázó fülbevaló, egyenes szabású, törtfehér lenvászon ruháját derékban a fülbevalóval azonos színű, fonott öv díszíti.

A ruha piszkos. Ahogy a nő is, mindenhol. Az arca bal oldalára – ahol hiányzik a fülbevalója – a homloka fölött sárral keveredett, alvadt vér tapad, a bal karján egész a vállától a könyökéig felületes horzsolás. A lábszárát is több helyen rászáradt sár borítja, körülötte a padlószőnyegen nagyobb darabok hevernek, a finom selyemből készült balerinacipő a lábán nagy valószínűséggel éppúgy törtfehér lehetett valamikor, mint a ruhája.

Kardos közelebb lép hozzá. A nő nem mozdul, mintha nem is érzékelné, mi történik körülötte, aztán egy kis idő múlva Júlia leguggol mellé, és a kezét lassan elhúzza a nő arca előtt balról jobbra. Semmi. Kardos az arcát nézi – üres. Megismétli a mozdulatot.

Aztán a háta mögött felvisít egy mobiltelefon hangja, Kardos hátrafordítja a fejét, az ajtónak támaszkodó Varga ijedten kap a nadrágzsebéhez, hogy minél előbb felvegye. Akkor a nő feláll a székből, és kataton hangon ugyanazt a mondatot kezdi ismételni:

– I can’t believe it. I can’t believe it. I can’t believe it. I can’t believe it.{1}

Kardos feláll, szembefordul a nővel, és megfogja a vállát, közben Varga már felvette a telefont, de nem szól egy szót sem, csak hallgat.

– Everything will be fine{2} – mormolja nyugodt hangon Kardos, bele a nő arcába, aki üveges tekintettel folytatja a kántálást.

Júlia visszanéz Vargára, mert az épp azt kérdezi a telefonban:

– De hol van most, hölgyem? Mégis hol? – Aztán meg azt ismételgeti: – Halló, halló! – Végül feladja, aztán nyel egyet, leengedi a telefont. – Egy nő volt az – mondja. – Azt ismételgette, hogy „megölték, megölték, istenem, megölték”, most meg csak úgy letette.

– És azt megmondta, hogy hol van?

– Azt meg. Itt Tihanyban, a Hotel Szirénben.

HARMATHY LAURA (20),

elsőéves kommunikáció szakos egyetemi hallgató,
de szüneteltet. A menyasszony.

NAGY LEVENTE (28),

egy kriptobefektetésekkel foglalkozó budapesti cég kiemelt ügyfélkapcsolati vezetője. A vőlegény.

VILLÁNYI TIBOR (56),

építőiparban utazó balatonfüredi vállalkozó,
HARMATHY LAURA nevelőapja.

VILLÁNYI KATALIN (46),

a felesége. HARMATHY LAURA édesanyja.

NAGY JÁNOSNÉ, ZSUZSA (56) ÉS NAGY JÁNOS (60),

mindketten a tihanyi Halbiológiai Központ kutatói.
NAGY LEVENTE szülei.

HARMATHY BALÁZS (51),

korábban mérnök, jelenleg csődben.
HARMATHY LAURA édesapja, VILLÁNYI KATALIN
első férje.

KÓTAI TÜNDE (30),

háttere ismeretlen. HARMATHY BALÁZS alkalmi partnere
az esküvőn.

VALLER FERENC (83),

még a hetvenes években Ausztráliába disszidált.
HARMATHY BALÁZS vér szerinti apja, LAURA nagyapja.

OLIVIA VALLER (71),

a felesége.

HARMATHY SÁRA (26),

a Turisztikai Hivatal osztályvezetője, LAURA nővére
és esküvői tanúja.

NOVÁK DÁNIEL (28),

SÁRA partnere, egyben a vőlegény,
LEVENTE gyerekkori barátja.

BRANTMÜLLER TAMÁS (50),

a Turisztikai Hivatal vezetője.

BRANTMÜLLER LÍVIA (42),
A FELESÉGE.

VADÁSZ GERGELY (36),

a kriptobefektetési cég tulajdonosa, LEVENTE esküvői tanúja.

VADÁSZ SZONJA (35),

a felesége.

TOMPA MÁRIA (73),
A HOTEL VENDÉGE, NEM VOLT ELŐZETES FOGLALÁSA.

4

Dzsúdló: „Gyűlölj”

Tihany, Hotel Szirén***, vasárnap reggel 8:25-kor

A Hotel Szirénnek tulajdonképpen ott sem szabadna lennie, ahol van, de ezzel persze egyáltalán nincs egyedül a városban.

Tihany óvári részébe eljutni nem egyszerű. A tóval párhuzamosan, a hegyoldalban futó szűk utcák valamelyikére tévedve pedig egy átlagmagyarnak eszébe sem jutna, hogy errefelé egy hotel is megbújik. De Varga zászlós nem átlagmagyar, útközben elhadarta Kardosnak, hogy már a nagyapja is itt élt, igaz, akkoriban Óvár még a helyiek által használt szőlőhegy volt bazaltkőből épült, nádfedeles présházakkal, tücsökzajjal, porszaggal… és elképesztő balatoni örökpanorámával.

Innentől persze csak idő kérdése volt, mikor jut eszébe valakinek, hogy milyen szép is lenne erre a látványra ébredni, úgyhogy… De ezen a reggelen sem Kardos, sem Varga nem gondol erre. Csak vállukkal egymáshoz verődve hajtanak Júlia öreg A Mercijével a Felsőóvári utca kaviccsal feltöltött kátyúin, Varga vezet, ő meg a Veszprém vármegyei főkapitányságot hívja, és az ügyeletes parancsnoknak igyekszik átadni azt a kevés infót, amit a telefonálótól sikerült megtudniuk, mielőtt kocsiba vágták magukat.

Néha – egész váratlan helyzetekben – a sors vagy a szerencse, vagy hívjuk, aminek akarjuk, az ember kezére játszik, és ez nekik most összejött, mert épp abban a percben gördült a mentő a polgármesteri hivatal elé, amikor a legnagyobb szükség volt rá. Kardos egy pillanatra elbizonytalanodott, ahogy meglátta a mentőorvoslányt, akiről még azt is nehezen képzelte el, hogy ideje volt leérettségizni, nemhogy azt, hogy már az orvosi egyetemen is túl van. A név, emlékek, múlt és jelen nélküli idős nőt tehát ellátták a mentősök, Kardosék meg útnak indultak a Hotel Szirén felé.

Varga újra és újra rányom a visszahívás gombra az ölében lévő telefonján, de a szám, ahonnan a nő hívta, folyton foglaltat jelez.

– Hát ez meg mit keres itt? – kérdezi Júlia, miközben Varga lehúzódik a sövénykerítés mellé, hogy utat engedjen egy termőfölddel megrakott teherautónak.

– Itt állandóan építkezés van – feleli a zászlós. – Tele van a domboldal luxusházakkal, csak borospincének vannak bejelentve. A medence meg tűzivíztározó, a teniszpálya meg szénaszárítónak van írva a terveken…

– Az most tök mindegy – vág a szavába Kardos –, de az utcát azonnal le kell zárni, oké?

– Oké, oké – mondja a férfi, nyög egyet, aztán leállítja a motort.

Kardos kiszáll, szoros lófarokba gumizza a haját, vesz egy mély levegőt, megindul a hotel lépcsőfeljárója felé, és közben minden sejtjében azt érzi, hogy él.

Sietősen halad, mégis rögzíti magában, amit lát. Meglepődik. A hotel teljesen más, mint ahogy képzelte. Nem új és nem luxus – sőt. Egy rövid betonjárda visz a műkő lépcsőhöz, az épület pedig leginkább egy hatvanas évekbeli pártüdülőre hajaz – vagy legalábbis arra, amit Kardos annak gondol. Kétszintes épület, az emeleti részek vörös klinkertégla burkolata éppúgy ódivatú, mint az utca felé néző ablakok lehúzott koszosfehér redőnyei.

– Maradjon kint, és intézze az utca lezárását, aztán jöjjön utánam! Aki addig át akar hajtani az utcán, azt igazoltassák és írják fel a rendszámát! – mondja Kardos a fújtatva mellé érő Vargának, aztán belöki az ajtót.

A hotel apró előtere tele van emberrel. Mindenki zavart, hiányosan öltözött és olyan megviselt, mintha átmulatta volna az éjszakát – és valahogy egy társaságnak tűnnek. Kardos megszámolja őket: tizenketten vannak.

Közvetlenül az ajtó mellett, szinte a falhoz simulva ősz hajú, gyűrött arcú nő áll apró virágos pamutpizsamában, és valamit mormol, miközben a kezét összekulcsolva tartja maga előtt.

– …szenteltessék meg… – Tényleg ezt mondta? Ijedten Kardosra kapja a szemét, és most már csak az alig mozgó ajka mutatja, hogy ugyanott folytatta, ahol abbahagyta.

Mellette szorosan egy kopasz férfi áll régimódi pizsamában, és igyekszik úgy tenni, mintha nem hozzá tartozna a nő, aki pedig nem is lehetne jobban hozzá tartozó. Júlia követi a férfi tekintetét, és megakad a szeme a lobby másik végében álló középkorú férfin. Az arca sárgásszürke, mint azoké, akik túl sokat isznak, és az imádkozó nőt bámulja. Gyűlölet? Vagy csak megdöbbenés? Ebben a rövid pillanatban, amit a helyzet enged, Júlia képtelen eldönteni, milyen érzelem süt a tekintetéből, de igyekszik az emlékezetébe vésni.

Alaposan körülnéz. Úgy tűnik, a hotel olyan kicsi, hogy az előtér egyben a lobby is. És egész más, mint amit az ember egy hotel társalgójának elképzelne. A falak mennyezetig régi balatoni plakátokkal vannak tele, kőkandalló, rajta ezüstcirádás keretbe foglalt fekete-fehér képek, rogyásig pakolt könyvespolc a fal mellett, hatalmasra nőtt pálma cserépben, régi olvasólámpák, nippek, csipkék, padlóvázák pávatollakkal, csonkig égett gyertyák. Retró káosz.

Az előtér közepén, a bejárattal szemben pedig egy negyvenesnek tűnő nő áll mezítláb, az ideálisnál egy számmal kisebb, meggypiros brokát koktélruhában, és lehajtott fejjel bámulja a padlót. Nincs rajta harisnya, pedig egy ilyen elegáns ruhához szinte biztos, hogy volt rajta – állapítja meg Kardos, aztán meg azt, hogy nyilván ő telefonált. A recepcióspultra pillant a helyiség jobb oldalán: rajta ütött-kopott vonalas készülék. Használ ilyet egyáltalán még valaki? A kagyló meg mellette, tehát a nő, miután beszélt velük, bontotta a vonalat, aztán mellé tette, hogy ne tudják újra hívni. De mégis miért?

– Miért nem a mobilján hívta a 112-t?

– Mert azt elejtettem ott… – suttogja maga elé, de elhallgat mondat közben.

– Hol ott?

A fejét rázza, nem válaszol.

– Van maguk között rokona? – kérdezi Kardos, miközben végignéz rajtuk, és a nőre mutat.

– A férjével jött – feleli a recepcióspult elől egy férfi bokszeralsóban és gyűrött, fehér ingben, aztán kicsit hangosabban hozzáteszi: – Aki az én unokatestvérem. Brantmüller Tamás.

A név hallatára a nő középen hisztérikusan felzokog, a fejét lehajtja, hosszú, szögegyenesre vasalt haja most teljesen eltakarja az arcát.

– Arra ébredtünk, hogy kiabál idelenn – folytatja a bokszeres, és ellép egy nőtől, aki a felesége lehet, és szűk, csipkés fekete hálóinget visel.

A férfi önjelölt fekvőrendőrnek tűnik, olyannak, aki bárhol és bármikor szívesen szolgálatba helyezi magát. Fölcsapja az állát, és már mondja is tovább:

– Zengett a hotel, úgyhogy lerohantunk, és megpróbáltuk kiszedni belőle, hogy mi baja. Mikor én ideértem, a pult mögött állt, és azon a vonalason épp azt a számot pötyögte, ami a falon van kiragasztva. Mi is csak azt hallottuk, amit a telefonba maguknak mondott, mert azóta semmit nem mond, csak áll ott, meg sír meg néha sikoltozik, és ha bárki a közelébe megy, akkor csak még jobban rákezdi szegény. Én próbáltam, de… Szerintem sokkot kapott, úgyhogy inkább hagytam. Talán meg kellett volna néznünk, hogy mi történhetett, de én mondtam, hogy maradjunk itt mind, majd maguk tudják, mit kell csinálni. Jól gondoltam?

Kardos bólint, és megkönnyebbül, amiért végül senki nem érezte magát CSI-helyszínelőnek, és nem rohant el, hogy tönkretegye a helyszínt. Bárcsak mindenki mindenhol ilyen figyelmes lenne!

– Mindenki ismer itt mindenkit? – kérdezi, és meg kell emelnie a hangját, hogy át tudja ütni a nő sírását.

Muszáj lesz megnyugtatnia, de előtte tisztán akar látni, mert nem érti. Az egész mintha egy színdarab nyitójelenete lenne – valószerűtlen.

– A húgom esküvője volt tegnap, és a szűk család itt szállt meg együtt – feleli valaki az emeletre vezető lépcső korlátjának támaszkodva.

Kardos odanéz.

Testes, magas lány, ránézésre a húszas évei közepén járhat. A hangja tompa, az arca sminktelen, a haja szoros kontyba fogva a feje tetején. Tisztán látszik, hogy a síró nő irritálja, mert többször rápillant, mintha azt várná, hogy fejezze már be a bőgést. De van valami más is a szemében. Kardos nem biztos benne, hogy jól érzékeli, de mintha mély megrendülést látna benne.

– Szóval akkor önök a násznép. Megtenné, hogy segít nekem, és gyorsan végigmegy mindenkin?

A testes lány sóhajt egyet, Kardos meg szemügyre veszi a mellette álló férfit. Egykorúnak látszanak, de mégsem tűnik hihetőnek, hogy egy pár lennének. A férfi egyszerűen más kaliber. Szikár és magas, szépen karbantartott borostával és hajjal. A karját távolságtartóan összefonja.

– Oké – mondja a testes lány. – Harmathy Sára vagyok, ő itt mellettem Novák Dániel, a barátom.

Elhallgat, és bizonytalanul ránéz, de Novák nem fordul felé. Sára előbb összeszorítja az ajkát, aztán köhint, és folytatja:

– Ő ott a húgom, Harmathy Laura a fotelben. Én voltam tegnap a tanúja az esküvőn, csak hogy teljesen képben legyen.

A helyiség bejárattal átellenes oldalára mutat, ahol egy aranyszőke hajú, alig húszasnak tűnő lány kuporog egy viseltes bőrfotelben, és halkan sír. Kardos alaposan megnézi. Laurán fehér selyempongyola van, olyan, amit az ember csak reklámokban lát, a valóságban sosem. A kezét a hasára szorítja, mellette, a fotel karfáján fiatal férfi ül, és a lány haját simogatja. Tényleg egy pillanat alatt rohanhatott le mindenki – állapítja meg magában Kardos. A férfin egy fekete bokszeren kívül semmi sincs, csak gondosan formált mell- és hasizmok.

– Ő meg Laura vőlegénye, Nagy Levente – folytatja Sára, követve Kardos tekintetét, aztán elvörösödik, és gyorsan kijavítja magát: – Vagyis már a férje.

– Világos – feleli Kardos. – És a többiek?

Harmathy Sára dühösen fújtat egyet, és a lobby közepén álló nőre mutat.

– Brantmüller Lívia. Az ő férje Tamás, aki ugye… akiről a Lívia azt mondja, hogy… – elhallgat.

Mindenki Brantmüller Líviára néz, és mintha csak most tűnt volna fel, hogy az időközben elhallgatott. Időről időre megtörli az orrát a kézfejével, és továbbra is a padlót bámulja, mintha onnan érkezhetne számára a megváltás. És látszólag tudomást sem vesz arról, ami épp körülötte történik.

Egy rövid időre csend ül a helyiségre, aztán Kardos megköszörüli a torkát. Harmathy Sára nyel egyet, és türelmetlenül folytatja:

– Oké. Szóval maga mellett Levente édesanyja, Nagyné Zsuzsa és a férje János.

Az ijedten imádkozós meg a jelentéktelen, aki úgy akar tenni, mintha itt sem lenne – azonosítja magában őket Kardos, de mire újra szemügyre venné őket, Sára már folytatja is: úgy tűnik, eldöntötte, hogy igyekszik minél előbb túlesni az egészen.

– A recepcióspultnál az anyám, Villányi Katalin és a nevelőapám, Villányi Tibor.

A férfi, aki Kardos érkezésekor olyan készségesen beszélni kezdett, most zavartan összehúzza a mellkasán a gyűrött, fehér inget, aztán a fekete csipkehálóinges felesége vállára teszi a kezét, és magához húzza. Kardos ad magának egy pillanatot, hogy megpróbálja beazonosítani az arcukon tükröződő érzelmet. Villányi Tibor most határozottan óvatos. És mintha zavarná, hogy ilyen alulöltözötten mutatták be. Katalin arca negyvenvalahányas és profin sminkelt, ahhoz képest, hogy egy üvöltő nő ugrasztotta ki az ágyból korán reggel – állapítja meg magában Kardos, aztán rögtön rádöbben, hogy tévedett. Szépen ívelt szemöldök, füstös szemhéj, diszkréten felülrajzolt, rózsaszín ajak – tetovált rajta minden. És aggódik, szinte retteg, a szeméből legalábbis ez sugárzik.

Aztán Kardos követi Harmathy Sára pillantását, aki most a sárgásszürke arcú, ötvenes férfit figyeli, aki az előbb az imádkozó Nagynét bámulta leplezetlen utálattal. Sára sóhajt, a húgára pillant, aztán azt mondja:

– És ő a mi apánk. Harmathy Balázs.

A hangja hideg. Az apja állja a pillantását, de nem szól semmit. Ellép a faltól, és egy pillanatra úgy tűnik, megindul a fotelben kuporgó kisebbik lánya, Laura felé, de végül megtorpan, és úgy néz ki, mint aki majdnem elsírja magát. Őt itt gyűlölik – állapítja meg magában Kardos, és azon kapja magát, hogy kezdi megsajnálni.

Újra körülnéz a helyiségen.

Egy pár áll a régi könyvekkel telepakolt könyvespolc mellett – mindenkitől félrehúzódva. Ők még nem szóltak. És teljesen fel vannak öltözve. Kardos kérdezne, de a férfi megelőzi:

– Vadász Gergely. Levente nálam dolgozik, én voltam az esküvői tanúja. Ő meg a feleségem, Vadász Szonja. És rögtön jelezném, hogy nekünk nincs semmi közünk ehhez a családhoz, és nem is ismerünk senkit, csak a Levente kedvéért ugrottunk le az esküvőre. És én például soha azelőtt nem találkoztam Brantmüller…

Elhallgat.

Nyílik a bejárati ajtó.

Kardos hátrafordul. Egy sötétszürke szállodai egyenruhát viselő nő áll az ajtóban. Kardos rápillant a névtáblára a melle fölött:

HUSZTI ANNA

MANAGER

A nő végignéz a lobbyban összezsúfolódott embereken. Meglepettnek látszik, mintha nem számított volna senkire, aztán minden érzelem nélkül a hangjában azt mondja:

– Az egyik vendég, a Valler Ferenc a sószobában van, és halott. És szerintem valaki megölte.

{1} Nem hiszem el.

{2} Minden rendben lesz.