Háda Béla

Dél-Ázsia a poszthidegháborús korban

Budapest, 2022

A mű a TKP2020-NKA-09 számú projekt keretében, a Nemzeti Kutatási Fejlesztési
és Innovációs Alapból biztosított támogatással, a Tématerületi Kiválósági Program 2020 pályázati
program finanszírozásában valósult meg.

Szerző

Háda Béla

Szakmai lektor

Balogh András

Kiadja a Nemzeti Közszolgálati Egyetem

Ludovika Egyetemi Kiadó

A kiadásért felel: Deli Gergely rektor

Székhely: 1083 Budapest, Ludovika tér 2.

Kapcsolat: kiadvanyok@uni-nke.hu

Felelős szerkesztő: Pordány Katalin

Olvasószerkesztő: Kutas Éva

Korrektor: Pokorádi Zsófia

Tördelőszerkesztő: Stubnya Tibor

Nyomdai kivitelezés: Gelbert ECO Print Kft.

Felelős vezető: Gellér Róbert

ISBN 978-963-531-720-2 (nyomtatott)

ISBN 978-963-531-721-9 (elektronikus PDF) | ISBN 978-963-531-722-6 (ePub)

© A szerző, 2022

© A kiadó, 2022

Minden jog védve.

Tartalom

Előszó

I. A hidegháború öröksége

Függetlenség és politikai kibontakozás (1947–1989)

Makrotendenciák Dél-Ázsiában a hidegháború végén

II. Megváltozott világ

Afganisztán és Pakisztán

A hidegháború vége, a forró polgárháború új fejezete Afganisztánban

Afganisztán gazdasága és társadalma az 1990-es évek folyamán

Pakisztán két katonai diktatúra között – az 1990-es évek politikai élete

Pakisztán társadalma és gazdasága az 1990-es években

India a Szovjetunió összeomlásától az ezredfordulóig

Az 1991. évi parlamenti választások és Naraszimha Raó kormányzása

Az 1996-os parlamenti választások és a kormányzati instabilitás évei

Az 1998-as és 1999-es parlamenti választások – a Bháratíja Dzsanatá kormányra kerülése

Gazdaság és társadalom

Banglades

Belpolitikai fejlődés 1990 és 2001 között

Társadalom és gazdaság

Nepál

Politikai fejlődés 1990 és 2001 között

Nepál társadalma és gazdasága a 20. század végén

Srí Lanka

Politikai fejlődés a polgárháború árnyékában

Gazdaság és társadalom

Bhután és a Maldív-szigetek

III. Dél-Ázsia az ezredforduló éveiben

India globális hatalmi ambícióinak deklarálása és a nukleáris fegyverkezés a dél-ázsiai térségben

Az indiai–pakisztáni ellentét újbóli kiéleződése

Az afganisztáni polgárháború új fejezete – az Egyesült Államok beavatkozása

Az afganisztáni átalakuláshoz kapcsolódó nagyhatalmi érdekek

IV. Az új évezred

Hatalmi aspirációk és geopolitikai játszmák Dél-Ázsiában a 21. század első két évtizede során

Az Indiai-óceán térségének felértékelődése

Terrorizmus és szélsőséges politikai erőszak Dél-Ázsiában

Katonai erőviszonyok

Pakisztán és Afganisztán

Az „afgán demokrácia”

Gazdaság és társadalom

Belpolitikai dinamika Pakisztánban a harmadik diktatúra idején (1999–2008)

A 2008. évi választások és az új polgári kurzus megerősödése

A 2013. évi választások és Naváz Saríf kormányzása

Pakisztán nemzetközi pozíciója 2001 után

Társadalom és gazdaság Pakisztánban a 2000-es és 2010-es évben

Imrán Hán kormányra lépése

Nepál

A királydiktatúrától az új nepáli köztársaságig

Gazdaság és társadalom

A polgárháború lezárása és az önkényuralom évei Srí Lankán

A háború utolsó szakasza

Választások a győzelem mámorában

A 2015. évi elnökválasztás és törvényhozási választások

Társadalom és gazdaság

Banglades

Politikai folyamatok

Társadalom és gazdaság

Bhután és a Maldív-szigetek

Politikai fejlődés Bhutánban

Társadalmi feszültségek és demokratikus átalakulás a Maldív-szigeteken

India

Belpolitikai dinamika az ezredfordulót követően

Átál Bihári Vádzspáji kormányzása 1998–2004 között

India Manmóhán Szingh kormányzása alatt

A 2004. évi választások és az első Szingh-kormány

A 2009. évi választások és a második Szingh-kormány

A 2014. évi választások eredménye és következményei

Naréndra Módí első kormányzati ciklusa

A 2019. évi választások és Módí második ciklusának kezdetei

Gazdasági és társadalmi folyamatok az ezredfordulót követő két évtizedben

V. A 21. század harmadik évtizede felé

Zárszó

Irodalomjegyzék

Névmutató

Előszó

A 2010-es évek végén is megingathatatlanul tartja magát az az évtizedekkel korábban megfogalmazott nézet, miszerint a 21. század Ázsia évszázada lesz, és a globális gazdasági, katonai és demográfiai erőegyensúly komoly eltolódást mutat majd a földrész nagy kiterjedésű és népes államainak irányába, végeredményben ezek politikai befolyását is oly mértékben megnövelve a nemzetközi rendszeren belül, amelyhez a jelenkor európai nemzedékei eleddig nem szoktak hozzá. Az ő perspektívájukból szemlélve a folyamat akár aggodalmat keltő jelenség is lehet. Más – főként ázsiai, illetve a világtörténelem korábbi időszakai iránt fogékony nyugati – nézetek ugyanakkor a természetes, az emberiség életét hosszú történelmi korszakokon át jellemző, alapjában véve a nyugati ipari forradalom által „ideiglenesen deformált” állapotok helyreállásaként értelmezik a folyamatot. Arról azonban ma már nincs érdemi nézeteltérés, hogy az előttünk álló évtizedekben az ázsiai hatalmak mozgástere jelentősen megnő, ezért érdekeik, stratégiai motivációik vagy a nemzetközi együttműködésről vallott nézeteik kiemelt figyelmet érdemelnek a nemzetközi és biztonsági tanulmányokkal foglalkozók részéről. Dél-Ázsia pedig e gyorsan felértékelődő világrész egyik különleges, sok szempontból meghatározó jelentőségű nagytérsége. E kötet, amelyet az olvasó a kezében tart, ennek a térségnek az elmúlt harminc évben mutatott fejlődéséről ad áttekintést. Bemutatja az itteni országok belpolitikai életének alakulását, a választások eredményeit, fontosabb társadalmi és gazdasági jelenségeiket és nem mellesleg – sőt, igen kitüntetetten – a nemzetközi kapcsolatokban játszott szerepüket, illetve Dél-Ázsia stratégiai helyzetének formálódását is. Az egyes államok sajátosságai mellett a térség egészét jellemző tendenciáknak, illetve döntő jelentőségű változásoknak is külön figyelmet szentel. De mi is ez a világrész, amelyről beszélünk?

Nem vitás, hogy Dél-Ázsia első hallásra igen erőltetett, a földrajztudomány fogalomtárából kölcsönzött kifejezésnek tűnhet. Valójában jóval több ennél. Történeti és politikatudományi szempontból is releváns, körülírható fogalom. Ennek a bizonyos körülírásnak a tartalmi elemeiről ugyanakkor – mint szinte mindenről – vannak kisebb viták. Összevetve azonban a Föld számos nagytérségével, földrajzi értelemben viszonylag jól meg tudjuk határozni, hogy mit is értünk alatta. Az északon a Himalája, nyugaton a Hindukus, délen az Indiai-óceán, míg keleten az Arakán-hegység által határolt világrész fejlődését a történelem megelőző korszakaiban is számtalan egymással összefonódó tendencia jellemezte. E viszonylag tiszta földrajzi lehatárolást a civilizációs szempontok tovább árnyalják. Itt kerül előtérbe egy másik régóta használt szemléletmód, amely az indiai szubkontinens, indiai világ vagy Elő-India kifejezésekkel szokta leírni a területet. Tehát ez utóbbi Dél-Ázsiát alapvetően történelmi és kulturális vonásaiban igyekszik megragadni. Ám az átfedés a földrajzi és a történeti alapokról induló meghatározások között döntő mértékű.

Fontos ugyanakkor, hogy a felsoroltakban szereplő „India” kifejezés nem azonos a mai Indiai Köztársasággal, amely megörökölte bár a történelmileg Indiának tekintett dél-ázsiai terület legnagyobb részét, ám még így is csak a szóban forgó térség 63%-át képviseli. [1] Végső soron történelmi és részben etnológiai okokból ehhez az indiai szubkontinenshez szokták újabban Afganisztánt is sorolni. Több olyan, központját végül a Ganga (Gangesz) alföldjén megszervező birodalom létezett egykor, amelynek területe legalább részben kiterjedt Afganisztán mai államterületére is. Pakisztán északnyugati határai pedig lényegében Afganisztán területi megkurtításával jöttek létre, és állnak fenn ma ismert formájukban. Ha ezt a képet kiegészítjük az ország kapcsolatrendszereinek orientációjával – bár Afganisztánt a stratégiai elemzők általában ütközőállamként szokták jellemezni –, el lehet fogadni az afgán állam Dél-Ázsiához sorolását. Jelen kötet is ezt teszi.

Mindezek után a történeti szempontokat is figyelembe vevő, azt a mai államhatárokkal kombináló értelmezés alapján tudjuk azt mondani, hogy ma Dél-Ázsia a Föld szárazföldi összterületének 3,5%-át, majdnem 5,3 millió négyzetkilométert tesz ki. Közel kétmilliárdos népességével 2018 végére már a legnépesebb nagytérség volt a világon, csaknem az emberiség egynegyede élt itt. E impozáns adatok nyolc állam mutatóiból adódtak össze. Ezek nyugatról kelet felé haladva: Afganisztán, Pakisztán, India, a Maldív-szigetek, Nepál, Srí Lanka, Bhután és Banglades. Ők alkotják tehát e kötet által vizsgált országcsoportot.

Mint Ázsiában általában, a „hol kezdődtek a dolgok” kérdés megválaszolásához időnként itt is nagy távolságra kellene visszatekinteni a múltba. Ez a könyv azonban kifejezetten azzal foglalkozik, hogy mi minden alakította Dél-Ázsia helyzetét a hidegháborút követő évtizedekben. Ezért a vizsgálat időbeli kereteit az elmúlt nagyjából harminc esztendőben határoztuk meg. A poszthidegháborús kor egy olyan történeti periódus, amelynek kezdőpontja többé-kevésbé közmegállapodás tárgya a történészek részéről. Eszerint korszakunk az 1989–1990 között, a Szovjetunió vezette szocialista blokk megszűnésével lezajlott alapvető változásokkal kezdődik. Végpontját illetően azonban nincs még egyetértés, meghatározása mai állapot szerint nem is feltétlenül a történelemtudomány feladata. A nemzetközi rendszerben lezajló folyamatok azonban eléggé markáns képet festenek elénk egy multipolárissá váló világról, amelyben Dél-Ázsia vezető hatalma, India minden számítás szerint kitüntetett szerepet játszik majd. Hogy igazuk lesz-e azoknak, akik szerint a Covid-19-világjárvány egyúttal fordulópontot is jelent majd a nyugati-ázsiai kapcsolatokban, e sorok születésekor még szintén nem ítélhető meg. Az ugyanakkor világosan látszik, hogy a járvány következményei, összekapcsolódva a 2022 februárjában kirobbant orosz–ukrán háború világgazdasági hatásaival komoly próbatételt jelentenek a vizsgált térség társadalmai számára, adott esetben megtörve több éve tartó gazdasági és politikai trendeket. Minderre tekintettel az e kötetben vizsgált periódust a manapság széles körben „utolsó békeévként” emlegetett 2019. esztendővel zárjuk le. Tehát az 1989–2019 között eltelt három évtized kerül górcső alá, természetesen a közvetlen előzmények szükséges mértékű áttekintése után.

A magyar történész-, illetve politikai elemzői társadalomnak már több évtizedes hagyományai vannak egyes nagy térségek komplex vizsgálatában. Számos munka látott napvilágot ilyen szemlélettel. Közülük is – a teljesség igénye nélkül – érdemes kiemelni Palotás Emil Kelet-Európa története a 20. század első felében című átfogó művét, amely közvetlen térségünk államainak fejlődését mutatja be a 20. század elejétől a második világháborúig. Anderle Ádám Latin-Amerika társadalmi fejlődésének összetett vizsgálatára vállalkozott több művében is, amelyekkel modern és hiánypótló módon prezentált a magyar olvasó számára olyan témákat, amelyek addig igencsak ismeretlennek számítottak itthon. Hasonló erényekkel dicsekedhet Búr Gábor A szubszaharai Afrika története címet viselő monográfiája, amely a 20. századot végigkísérve tárja fel a földrész történeti fejlődésének legfontosabb szakaszait és összetevőit.

A Közel-Keletnek számos jeles kutatója van hazánkban. Közülük – szintén a teljesség igénye nélkül – Rostoványi Zsolt, Gazdik Gyula vagy N. Rózsa Erzsébet munkássága külön is figyelmet érdemlő kiterjedt és sokrétű feldolgozásaik miatt. 2015-ben pedig Balogh András gyarapította a regionális szemléletet (is) alkalmazó művek sorát Bevezetés Délkelet-Ázsia történelmébe című szintézisével, amely 2018-ban egy második kiadást is kapott, Délkelet-Ázsia történelme címmel.

Olyan nagyobb terjedelmű feldolgozás azonban eleddig még nem született magyar nyelven, amely Dél-Ázsia mint nagytérség jelenkori fejlődésének szentelne figyelmet. Ennek oka soha nem a szakértelem hiánya volt, hanem az egyes kutatók eltérő érdeklődéséből és szemléletmódjából fakadt. Indiával, e világrész kétségtelen súlyponti államával például számos kiváló magyar szakember foglalkozott, akiknek munkásságára az egyes témakörök (nyelvek, ókori és jelenkori történelem, kulturális jellegzetességek, vallások és gondolkodásmód stb.) megismerésében még sokáig támaszkodhatunk. Közülük Puskás Ildikó az ókori India, Major István a dravida nyelvű szellemi kultúra, Balogh András a nemzeti eszmék és mozgalom, valamint a jelenkori politikatörténet, Gáthy Vera a politikai gondolkodás, gazdasági és társadalmi folyamatok, Csicsmann László pedig a konfliktusosság és külpolitika kutatásával alkottak maradandót. Mivel India hosszú történelmi korszakokon át jóval többet jelentett a mai Indiai Köztársaság területénél, természetes, hogy a történészek, nyelvészek, antropológusok kutatási területei sincsenek tekintettel a jelenkori államhatárokra. Ebben az összevetésben különösen fontos kiemelni a nyelvtudomány művelőinek szerepét, akik esetenként nem Dél-Ázsia tipikus kutatóiként, de fontos eredményekkel járultak hozzá e térség egyik-másik részének jobb megismeréséhez. Közülük az iranisztika művelői Afganisztán, a tibetisztikáé (tibetológiáé) pedig Nepál és Bhután, esetleg az indiai Szikkim és Ladakh iránt mutattak nagyobb érdeklődést.

Jelen kötet tehát nem találja fel újonnan Dél-Ázsiát a magyar tudományosság számára. Mindössze egy viszonylagos hiányt kíván betölteni. Mindennek során a történettudomány, a polikatudomány és a nemzetközi és biztonsági tanulmányok (elsősorban neorealista iskolájának) szemléletmódja érvényesül, támaszkodva a szerző eddigi kutatói rutinjára. A végeredmény egy átfogó kép arról, hogy milyen utat is tettek meg Dél-Ázsia országai az elmúlt nagyjából harminc esztendőben, hogyan alakult politikai rendszerük, erőviszonyaik, illetve szerepük a nemzetközi küzdőtéren, ahol a nagyhatalmak egyre összetettebb elképzeléseket fogalmaztak meg velük kapcsolatban.

1. ábra: Dél-Ázsia országai a 21. század második évtizedének végére

Forrás: a szerző szerkesztése

I.

A hidegháború öröksége

Függetlenség és politikai kibontakozás (1947–1989)

Dél-Ázsia életében a második világháborút követő évek döntő jelentőségű történelmi határt jelentettek. Ekkor vált ugyanis visszavonhatatlanná a térséget domináló brit gyarmati uralom leépítése. Az addig erős brit befolyás alatt, de belső önállósággal bíró ütközőállamokként létezett Nepáltól és Bhutántól délre, Afganisztántól délkeletre elterülő, óriási kiterjedésű gyarmati területen forradalmi változások előkészülete zajlott. Olyan új államok létrejötte, amelyek majdani politikájukkal a nemzetközi rendszer egészére hatást gyakorolhattak. Az „új” kifejezés nem véletlen. Noha a születő államok „nemzeti” ideológusai rendre hangsúlyozták a független állami lét természetességét és az itt élő, a Föld egyik legősibb civilizációs örökségét magáénak tudó lakosság történelmi jogát ahhoz, a helyzet valójában igencsak újszerű volt. India a történelemben inkább volt egyedi civilizációs sajátosságokat és erre alapozva szoros politikai összefonódásokat mutató térség, mintsem egységes állam. Mindössze öt olyan periódust különíthetünk el Dél-Ázsia történelmében az ókortól napjainkig, amikor a terület több mint 60%-át legalább névleg egy állami entitás uralta. Ezek a Maurja Birodalom (i. e. 324 – i. e. 180), a Gupta Birodalom (320–550), a Delhi Szultanátus (1206–1526), a Mughal (Mogul) Birodalom (1526–1857) és végül a Brit Indiai Birodalom (1858–1947) történetének azon időszakai, amikor területi hatalmuk csúcsán álltak. A megszülető indiai állam tehát egyszerre volt ősi és fiatal képződmény is. Ősi a történelmi gyökereit, társadalmi tradícióit, anyagi örökségét és egyedi nemzeti létének hivatkozási alapjait illetően, míg fiatal abban a tekintetben, hogy vele azonos területi kiterjedésű állam 1947 előtt soha nem volt.

Végül 1947. augusztus 14-én a korábban még romantikus történelmi emlékek szintjén sem létezett Pakisztán, augusztus 15-én pedig a modern India is elnyerte függetlenségét. Pakisztán az 1940-es évek folyamán megszületett idea volt. Nevének értelmezése azóta is kettős: egyszerre jelenti urdu nyelven a „Tiszták Államát”, és sajátos összevonása azon területek elnevezéseinek (Pandzsáb, Kasmír, Szindh, Északnyugati Határtartomány, Beludzsisztán), amelyek egyesítéséből létre kívánták hozni. [2] Alapját az az elképzelés alkotta, hogy Dél-Ázsia brit gyarmati területeinek muszlim vallású lakossága egy külön nemzetet alkot, amelynek szellemi kultúrája, életmódja, civilizációs tradíciói markánsan különböznek a többiekétől, különösen a terület egészén többséget alkotó hindukétól. London végül elfogadta az úgynevezett „két nemzet” teóriát, és a gyarmaton két állam létrehozását tűzte ki célul: a muszlim többségű Pakisztánét és a hindu többségű Indiáét. Kezdetben az előbbi két, egymástól nagy távolságra fekvő tertületegységből állt, Nyugat-Pakisztánból (ami lényegében a mai Pakisztán állam) és Kelet-Pakisztánból (azaz a mai Bangladesből).

India számára 1947. augusztus idusán megszületett ugyan a várva várt nemzeti függetlenség, de el is veszett több olyan terület, amely nemcsak gazdasági értelemben, de az indiai történelmi identitást illetően is fontos értéket képviselt. Az egykori Indus-völgyi civilizáció területének döntő része például a legjelesebb emlékekkel Pakisztánhoz került, amely sajátjaként kezdte kezelni ezeket. Hasonló sors jutott a már a Mahábhárata eposzban is szereplő Gandhárának, amelynek egykori területei ettől kezdve Afganisztán és Pakisztán határvidékét alkották. A Brahmaputra és a Ganga folyamok deltavidékei, amelyek jórészt Kelet-Pakisztán területi magvát jelentették, szintén az első koroktól kezdve az indiai civilizációs térség részei voltak. Kasmír is egy lett volna e szimbólum értékű veszteségek sorában, ha a területet brit hűbéri függésben ellenőrzése alatt tartó mahárádzsa, Hari Szingh politikájával nem teszi lehetővé India számára a vidék bekebelezését. Kasmír – ahogyan ma is – többségében muszlimok által lakott terület volt. Ez mintegy 77%-os részarányt jelentett az iszlám hívei számára, [3] de egyes térségeiben a buddhisták és a hinduk is helyi többséget alkottak. A területet uraló dogra-rádzsput dinasztia ugyanakkor hindu volt, és Hari Szinghnek inkább lett volna kedvére önálló állammá szervezni a fejedelemségét, mintsem integrálni valamelyik születő országba. [4] A több mint 600 kisebb-nagyobb, a gyarmati időszakban brit hűbéri függésben élő fejedelemség [5] csatlakozása Indiához vagy Pakisztánhoz a függetlenné válás időszakában elvben nem volt kötelező, de a fejedelmeknek nem hagytak más választást. Dönthettek ugyan arról, hogy melyik országot preferálnák, ám alapvető rendezési elv volt alattvalóik vallásfelekezeti többsége. A muszlim többségű területekre Pakisztán tartott igényt (mint a dél-ázsiai muszlimok hazája), míg az egyéb (az esetek zömében hindu) vallási többséggel bírókat India kívánta határai között tudni. Kasmír azonban speciális eset volt, nagy kiterjedése és stratégiai jelentőségű fekvése miatt. A vallásfelekezeti elv alapján Pakisztán joggal formált igényt rá, ám amikor – megelégelve a mahárádzsa halogató taktikáját – a pakisztáni kormány felbujtására pastun törzsi milíciák támadtak Kasmírra, a menekülő uralkodó Indiához fordult támogatásért, aláírva fejedelemségének csatlakoztatását az országhoz. Dzsaváharlál Néhrú miniszterelnök megragadta az esélyt Kasmír megszerzésére – indiai narratíva szerint megtartására –, és fegyveres erővel igyekezett ellenőrzés alá vonni a térséget. A kibontakozó első indiai–pakisztáni háború nem eredményezett döntést Kasmír hovatartozásáról. 1948 végére a terület valamivel több, mint egyharmada pakisztáni, míg a maradék (igaz, a legsűrűbben lakott és a gazdasági termelés legnagyobb részét adó vidék) indiai megszállás alá került, a frontvonalak pedig megszilárdultak. Ez a területi állapot érdemben két alkalommal változott meg: 1962 őszén Kína elvett Indiától egy körülbelül 40 ezer négyzetkilométeres kietlen területet, az úgynevezett Akszáj Csin platót. [6] Egy évre rá pedig Kína és Pakisztán között született határegyezmény, amely a Shaksgam-völgyet kínai fennhatóság alá helyezte. [7] Ezzel Peking is a részesévé vált a kasmíri konfliktusnak, és – mivel Pakisztán olyan területet engedett át neki, amely a nemzetközi jog szerint nem volt az övé – alapvetően a status quo fennmaradását pártolta a további évtizedekben. Kasmír és a himalájai határok ügye a hidegháború során végig mérgezte az indiai–pakisztáni és indiai–kínai viszonyt.

Dél-Ázsia dekolonizációjának történelmi körülményeit nemzetközi szinten a hidegháborús szembenállás határozta meg. Az itt élő népek számára tehát alapvető feladat volt viszonyuk kialakítása a kapitalista és a szocialista tömbök vezérhatalmaihoz és az általuk dominált, kétpólusúvá váló világhoz. Sajátosan árnyalja ezt a helyzetet, hogy a gyarmati alávetettségből felszabadult népek körében erős volt az igény a minél teljesebb körű szuverenitás elnyerésére és megőrzésére. Ezt ugyanakkor megnehezítették a gazdasági fejletlenségük és globális összevetésben is igen rossz szociális viszonyaik miatti jelentős külföldi tőke- és technológiaigényeik. A modernizációhoz szükséges forrásokért zajló versenyben az egyik elterjedt stratégia valamelyik szuperhatalom szoros támogatásának megnyerése volt. Mindez persze a hidegháborús szembenállás beszivárgását is lehetővé tette a szubkontinensre. Dél-Ázsiában Pakisztán egyértelműen pártállást foglalt az Amerikai Egyesült Államokkal 1954. május 19-én aláírt kölcsönös védelmi támogatási egyezménnyel. [8] Megkezdődhetett az amerikai haditechnika és segélyek áramlása a fiatal országba azzal az utóbb tévesnek bizonyuló washingtoni számítással, hogy Pakisztán hathatós támasza lesz a nyugati szuperhatalom közel-keleti politikájának. [9] 1965-ben az amerikai haditechnika már az Indiával szembeni újabb háborúban jutott szerephez, és az Egyesült Államok – amely nem kívánt komolyabban beszállni az indiai–pakisztáni ellenségeskedésbe – jelentősen visszább vett helyi szövetségesének támogatásából.

Afganisztán helyzete ezzel szemben sok tekintetben „öröklött” volt. Barátsági szerződése a szomszédos Szovjetunióval még 1921. február 28-ra kelteződött, [10] bár ez nem tudta megelőzni a két fél közötti kisebb súrlódásokat a határok pontos kijelölése, illetve ideológiai kérdések mentén. Moszkva összességében fontos partnernek tekintette Afganisztánt a hidegháború idején, és jelentős segélyeket juttatott számára, Kabul ugyanakkor időről időre visszatért a semleges, el nem kötelezett külpolitikához, amit a Szovjetunió gyanakvással szemlélt. 1978. december 5-én újabb, 20 évre szóló barátsági szerződés köttetett a felek között, amely hivatkozási alapot teremtett a Szovjetunió 1979 karácsonyi afganisztáni inváziójához. Dél-Ázsia legészaknyugatibb állama tehát soha nem lett stabil szovjet szövetséges, hanem az 1980-as évekre a hidegháborús szembenállás legmérgezőbb gócpontjává vált a térségben.

India viszont felvállalta a szovjetbarátságot, noha csak egy hosszasabb folyamat eredményeképpen, amelynek alakulására a külső hatalmak döntő hatást gyakoroltak. Eredetileg a már említett Néhrú vezette első indiai kormány távolságot akart tartani mindkét szuperhatalomtól, és igyekezett minél több gazdasági és technológiai támogatást nyerni tőlük. India az el nem kötelezett (manapság inkább pozitív semlegességnek nevezett) külpolitika legfajsúlyosabb hívének számított. Alapvető törekvése volt a szuperhatalmak szembenállásának távol tartása közvetlen stratégiai környezetétől, amelybe Dél-Ázsia mellett Délkelet-Ázsiát is beleértette. [11] Ugyanakkor a Kínai Népköztársasággal együttműködésben egy erőteljes ázsiai centrum kialakítására törekedett. Mindezt keresztülhúzta azonban az 1950-es évek végére súlyosan megromlott indiai–kínai viszony és az 1962. évi határháború. Katonai veresége és Akszáj Csin már említett elvesztése addigi külpolitikájának felülvizsgálatára késztette Indiát. Bár az el nem kötelezettség értékeit továbbra is fennen vallották, egyre szorosabb kapcsolatot alakítottak ki a Szovjetunióval, amely – miután az USA a rivális Pakisztánnal lépett szövetségre – a legalkalmasabb jelölt volt arra, hogy szuperhatalmi biztosítékokat adjon az országnak. Megkezdődött a szovjet fegyverek nagyarányú importja, és 1971. augusztus 9-én megkötötték a szovjet–indiai barátsági szerződést. [12] Dél-Ázsia legnagyobb országa komoly kül- és biztonságpolitikai együttműködést vállalt Moszkvával, de stratégiai önállóságát mindvégig megőrizte. Egyúttal kifejezte a hidegháború egyik nagy helyi paradoxonját, amelyet már a korban is sokan emlegettek: a demokrácia bajnokának tekintett Egyesült Államok az állandóan diktatúrákba süllyedő Pakisztánt támogatta, míg a világ legnépesebb demokráciájának becézett India a diktatórikus szovjet tömbnél keresett támogatást. Mindenesetre a dolog sok szempontból működőképesnek bizonyult. Mint még később szó lesz róla, a Moszkva–Újdelhi kapcsolatrendszer messze túlélte a Szovjetunió felbomlását, és még napjainkban is produkál közös eredményeket, különösen katonai téren.

Ma már ritkán emelik ki, de a gyarmati rendszer teljes felszámolása a dél-ázsiai térségben csak az 1960-as években zárult le. India még 1950–1954 folyamán megegyezéses úton integrálta a területébe ékelődő kis francia gyarmati enklávékat (Pondicséri, Karikal, Janaon, Mahé és Csandernagor), majd 1961-ben erővel kergette el a vonakodó Portugáliát addigra megmaradt kis indiai gyarmatairól (Goa, Daman, Diu). A Maldív-szigetekről végül 1965 júliusában vonult vissza a brit adminisztráció, amivel lényegében megszűnt az európai uralom a térség valamennyi területegysége felett. Mégsem ez az aktus hozta el az utolsó szuverén államalapítást a hidegháború időszakában, hanem Kelet-Pakisztán elszakadása. 1971-re a pakisztáni állam két nagy területegységének politikai elitcsoportjai között az addig is meglévő ellentétek végzetes töréshez vezettek, és a hadsereg Mohamed Jahja Hán tábornok-elnök utasítására megszállta a „Keleti Szárny” területét, megakadályozandó annak elszakadását. A kibontakozó pakisztáni polgárháborúban India a bengáli nemzeti törekvések, illetve az ezeket nyíltan kifejező Mudzsibúr Rahmán, az Awámi Liga nevű párt vezetője mellé állt. Tulajdonképpen az indiai hadsereg csinált szuverén országot az addigi Kelet-Pakisztánból. Indira Gandhi kormányának 1971. decemberi katonai beavatkozása a pakisztáni polgárháborúba két hét leforgása alatt Pakisztán területi felbomlását és a bengáliak országának megszületését eredményezte. Banglades néven ekkor jött létre Dél-Ázsia máig utolsó önálló állama, amely egyúttal 98%-os részarányt képviselő bengáli lakosságával a Maldív-szigetek mellett a második lett a világnak ezen a részén, amelynek lakossága döntő többségében azonos etnikai háttérrel rendelkezik. Érdekesség csupán, hogy Pakisztán ezzel egy időre a harmadik legnépesebb dél-ázsiai állammá süllyedt, mivel a függetlenné váláskor az újszülött Bangladesben élt az addigi pakisztáni népesség nagyjából 54%-a. [13]

A polgárháborút követően Pakisztánban megerősödtek azok a nézetek, amelyek Indiában az ország elpusztítására törő, megbékíthetetlen ellenséget láttatták. Ezzel egyrészt a maradék pakisztáni nemzet kohézióját kívánták erősíteni, másrészt gyors, az ország pénzügyi korlátait feszegető fegyverkezési programot indokoltak vele. Utóbbinak a nukleáris fegyverek iránti igény is részét képezte. Mivel a kasmíri területi vita továbbra is megoldatlan maradt, az önvédelem eszméjét nagyon is mindennapi érvekkel lehetett alátámasztani. Iszlámábád számára ekkortól erősen felértékelődött az 1960-as évek óta meglévő kínai barátság is, különösen, mivel az USA-val fenntartott kapcsolatai újabb mélypontra kerültek. 1971 eseményei egyértelművé tették, hogy a dél-ázsiai térség vezető katonai hatalma India, és ennek kihasználására igencsak hajlamos.

1975-ben az apró, addig névlegesen független himalájai Szikkim fejedelemség máig vitatott tisztaságú népszavazás útján csatlakozott az indiai szövetségi államhoz. Fontos lépés volt ez India északkeleti államaival való szárazföldi összeköttetésének (az úgynevezett Sziliguri-korridornak) biztosításában. Egészen e sorok születéséig ez jelentette az utolsó lényeges területi változást Dél-Ázsiában. A továbbiakban mindössze jelentéktelenebb, nemzetközi jogi szempontból el nem ismert módosulásokra került sor az aktuális területi ellenőrzés viszonyaiban a himalájai határtérségekben (például a Sziacsen-gleccsernél), olyan vidékeken, amelyek pontos hovatartozása amúgy is vita tárgya. India himalájai pozícióinak stabilizálása (Bhutánnal és Nepállal már korábbról is volt szövetségi szerződése) fontos lépés volt az ország regionális hatalmi szerepének erősödése szempontjából. [14] Újdelhi ekkor már az Indiai-óceán térségét tekintette az ország tágabb biztonsági övezetének, amelytől távol tartotta volna az idegen hatalmakat. Néhrú leánya, Indira Gandhi kormányfőként igyekezett nemzetközi szinten népszerűsíteni az úgynevezett „indiai-óceáni békeövezet” tervét, [15] amely lényegében hazája domináns szerepét alapozta volna meg ebben az óriási térségben. Kudarca azonban éppen szövetségese politikája nyomán vált nyilvánvalóvá. A Szovjetunió afganisztáni beavatkozása 1979 karácsonyán alapvető változásokat idézett elő Dél-Ázsia államainak biztonságpolitikai helyzetében, a hidegháború egy új, nem is annyira „hideg” hadszínterét nyitva meg a térségben. Egyúttal – mint ahogy a következő fejezetben részletesebben szó lesz róla – a helyi államok közötti stratégiai erőegyensúly tekintetében is változások indultak meg az 1980-as évtized folyamán. E ponton elhagyjuk kissé a hidegháborús időszak kül- és biztonságpolitikai folyamatainak áttekintését, és szentelünk némi figyelmet a térség országait jellemző belső viszonyoknak is.

Dél-Ázsiában az itteni államok társadalmi és politikai különbözőségei dacára is nagy vonalakban megfigyelhetők voltak bizonyos közös fejlődésjegyek. Ezek közül első helyen a republikanizmus eszméjének terjedését érdemes kiemelni. Jóllehet, a helyi népek történelmi korszakokon keresztül hagyományosan monarchikus kormányzati rendszerek alatt éltek, ezek fenntartása, esetleg valamilyen formában való újjáalakítása a függetlenné válást követően a többség szemében nemkívánatos volt. India, Pakisztán, Srí Lanka, majd a Maldív-szigetek politikai elitjei merőben új fejezetet kívántak nyitni a lakosság politikai részvételének lehetőségeit és az ország kormányzásának kereteit illetően. A monarchiával való szakítás gondolata egyszerre jelentette a brit gyarmati örökség és kötelékek felszámolását, a britekkel általában együttműködő uralkodócsaládok megregulázását, az uralmuk alatt álló területek beépítését a modern területi igazgatás rendszerébe és nem mellesleg az elitcserét is, aminek köszönhetően a függetlenné válás során előtérbe került politikai csoportok zavartalanul foglalhatták el az új államok legfelsőbb vezetői pozícióit. A magánérdek és a modern államépítés szempontjai több alkalommal egybeestek. A Brit India közvetlen gyarmati irányítás alatt álló területei mellett létezett, több mint 600 belső autonómiát élvező úgynevezett „hercegi állam” (elterjedtebb magyar kifejezéssel: fejedelemség) integrálása és az elavult feudális eredetű struktúrák felszámolása nélkül sem Pakisztánban, sem Indiában nem lehetett volna egységes, korszerű és a megfogalmazott demokratikus elveknek megfelelő helyi igazgatási struktúrákat kialakítani, így annak észszerű alternatívája nem volt. Az egykori fejedelmeket Indiában „nyugdíjazták”. Noha történelmi címeiket családi hagyományként később sokan emlegették közülük, társadalmi előjogaik megszűntek, és általában különösebben jómódúnak sem számítottak többé. Anyagi jólétüket leginkább azok tudták megőrizni, akik az új politikai elithez csatlakozva magas állami pozíciókba léphettek, esetleg az üzleti életben tudtak komolyabb sikereket felmutatni. Rendszeres pénzbeli juttatásaikat az 1960-as években Indira Gandhi kormánya szüntette meg. [16]

India, Pakisztán és Srí Lanka új alkotmányok elfogadásával nyilvánította köztársasággá önmagát, felszámolva a domíniumi státuszt, ezáltal a brit uralkodó addig megmaradt, igencsak névleges államfői szerepét is. Indiában ez már a máig (módosításokkal) érvényes, 1950-ben hatályba lépett alkotmánnyal megtörtént. Pakisztán 1956 márciusától hasonló módon vált iszlám köztársasággá, míg Srí Lanka 1972-től vette fel a köztársasági államformát, [17] egyúttal változtatta meg elnevezését Ceylonról a ma ismert (egyébként „Fényességes Szigetet” jelentő) formára. A Nemzetközösségnek ugyanakkor mind tagjai maradtak, csakúgy, mint a megkésve függetlenné vált Maldív-szigetek és Banglades is. A Maldív-szigetek 1965-ös függetlenné válása után néhány évvel, 1968 áprilisában népszavazás döntött a szultánok uralmának megszüntetésről. Eredményeképpen az addigi miniszterelnök, Ibrahim Názír elnök lett, az 1968 novemberében elfogadott úgynevezett tizedik alkotmány pedig egy elnöki köztársaságot hozott létre a szigetországban. [18] A monarchikus államforma lényegében ott marad fenn Dél-Ázsiában, ahol közvetlen gyarmati uralom nem valósult meg, tehát Afganisztánban, Nepálban és Bhutánban. Az afganisztáni Barakzai-dinasztia uralma ugyanakkor még a hidegháborús évtizedek során megszűnt Mohamed Zahír sah 1973-as puccsot követő lemondásával. Ettől kezdve már csak a két himalájai állam élén álltak királyok, a szubkontinens többi részén az államfőé is (legalábbis az alkotmányok szerint) választott tisztség lett. A folyamat – mint látni fogjuk – a poszthidegháborús korban sem állt meg.

Másik, nagyon fontos közös vonás volt a térség országainak életében a gyors gazdasági és társadalmi modernizáció igénye. Az öröklött viszonyok általánosságban elkeserítők voltak. Dél-Ázsia lakói körében az írni-olvasni tudás, a társadalmi mobilitás lehetősége vagy éppen a közszolgáltatásokhoz való hozzájutás tekintetében olyan állapotok uralkodtak, amelyek leginkább Afrika viszonyaival voltak párhuzamba állíthatók. Súlyos problémát jelentett a fejlődéshez szükséges tőke hiánya is. India e tekintetben némileg kilógott a sorból, mivel egyetlenként a térségben rendelkezett tőkeerős nemzeti nagyvállalkozói réteggel. A dél-ázsiai államok a 20. század közepén lényegében agrárországok voltak, ahol a mezőgazdasági földbirtokstruktúra döntő jelentőséggel bírt a lakosság megélhetési feltételei szempontjából. Országonként változatos képet mutatott az ehhez való hozzáállás. Indiában Néhrú kormánya feudális maradványként kezelte a nagybirtokok rendszerét, és kisparaszti gazdaságokra akarta felosztani azokat. [19] E folyamat azonban felemásra sikeredett, mivel a kormányzó Nemzeti Kongresszus tagságában, de a helyi igazgatásban is erősen képviseltette magát a földbirtokosok rétege, akik így továbbra is érvényesíthették érdekeiket az agrárszféra átalakítása során. [20] A reformok jórészt a föderális berendezkedésű ország tagállamainak szintjén folytak, ami régiónként igen eltérő állapotok kialakulásához vezetett. Végül 1972-ben hoztak központi szabályokat a földbirtokok maximális méretét illetően, ami felszabadított ugyan némi szétosztható földterületet, de a birtokstruktúra anomáliáinak országos szintű felszámolásához ez is kevésnek bizonyult. [21] Pakisztánban ugyanakkor a pandzsábi nagybirtokosok a társadalom egyik különösen befolyásos csoportját alkották, akik a politikai folyamatokra is komoly hatással voltak. Afganisztánban a hagyományos törzsi gyökerű nemesség szintén nagybirtokos státuszba került. Ezeket a családokat a szocialista hatalomátvételt követően fosztották meg birtokaiktól és üldözték el az országból. Srí Lankán a jelentős szingaléz ültetvényes családok ugyanakkor szintén megőrizhették elitstátuszukat, és vagyonukra (is) támaszkodva politikai befolyást építhettek.

Mindezekkel párhuzamosan Dél-Ázsia újonnan függetlenné vált államai a társadalmakat átfogó nemzeti identitás megteremtésének problémáival is szembesültek. A nacionalizmusban rejlő mozgósító erő már a 19. század végén ismertté vált azon helyi (főleg a brit gyarmati területekről származó) értelmiségi hangadók körében, akik tájékozottak voltak a nyugati világ politikai folyamatait illetően. Kívánatos eszköz volt ez a 20. század első felének függetlenségi küzdelméhez, de ugyanakkor felerősítette a törésvonalakat a lakosság egyes csoportjai között. India esetében ez a muszlim nemzet tézisének megjelenését és az etnikai/nyelvi alapú szeparatizmus veszélyét vetette fel. Megfogalmazódott az indiai nemzet hindu civilizációs gyökereinek előtérbe helyezése is. Az úgynevezett hindu nacionalizmus hívei úgy vélték, hogy az indiai nemzet legfontosabb karakterjegye a hindu szellemi kultúrában való közösség. Társadalmi jövőképük központjában a Hindutva, az idealizált hindu életmód elterjesztésének és dominánssá tételének eszméje állt (és áll napjainkban is). Az iszlámot és a kereszténységet pedig idegenek által behurcolt kultúraként tartották számon, amitől lehetőség szerint meg kell tisztítani Indiát (szerényebb célkitűzésként legalább megfosztani őket befolyásuktól) egy romlatlannak tekintett hindu kultúra és életmód felemelkedése érdekében. A hindu nacionalizmussal szemben az Indiai Nemzeti Kongresszus elitje a területi nacionalizmus eszméjét helyezte előtérbe, és a függetlenné válást követő kormányzásuk során ezt is juttatták érvényre. Eszerint mindenki az indiai nemzet tagja, aki India állampolgára, függetlenül minden egyéb tényezőtől. Az indiai alkotmány ennek megfelelően értelmezi az indiai nemzet fogalmát, amelyen belül azonban a nagy nyelvi csoportok számára biztosítja az autonóm fejlődés lehetőségét. A gyakorlatban ez a szövetségi államok struktúrájának hozzáigazítását jelentette a legnagyobb, egy tömbben élő közösségek igényeihez, lehetővé téve számukra a saját tagállam létrehozásának lehetőségét. Ezzel kezelte az indiai elit az ország soknemzetiségű jellegét, egyúttal biztosította a területi integritását is. Noha etnikai (illetve a szikhek esetében vallási) alapú szeparatista mozgalmak létrejöttek a területén, de a lakosság többsége végeredményben elfogadta az indiai nemzethez tartozást cserébe az autonóm struktúrákért.

Az iszlám nemzet tézisének győzelemre vitelével és Pakisztán megalapításával ugyanakkor egy másik nemzetépítési modell is érvényre jutott Dél-Ázsiában. Ennek felfogása szerint az egykori brit gyarmat muszlim lakossága egy nemzetet alkot az ummához tartozás alapján, amely merőben eltérő szociokulturális és szellemi tradíciókat alapoz meg számukra, mint ami a többi vallási csoportot (különösen a hindukat) jellemzi. Pakisztán muszlim jellegét a már említett 1956-os alkotmány is hangsúlyozta. Természeténél fogva ez az eszmeiség azt is jelentette, hogy a kisebbség fogalma a pakisztáni kormányzat szemében a más vallású emberek közösségeit jelenthette. Eszerint a keresztény, hindu, szikh, buddhista, párszi és ahmadi lakosságot tekintették kisebbséginek. [22] A helyzet persze csak papíron volt ilyen egyszerű. A legnagyobb kihívás ezt a filozófiát az államalapítást követően az etnikai nacionalizmus részéről érte. Pakisztánban is voltak persze olyan társadalmi csoportok, amelyek az etnikai vonásokat háttérbe szorító, egységes pakisztáni identitás érvényesülésére tették fel a jövőjüket. Ilyenek voltak Nyugat-Pakisztánban a mohadzsírok, míg Kelet-Pakisztánban a bihari muszlimok. Ugyanakkor olyan jelentős, önálló történelmi identitással, fejlett nyelvvel és nagy kiterjedésű többségi településterülettel rendelkező nemzetiségek körében, mint a pastunok nyugaton és a bengáliak keleten, sokan megkérdőjelezték a vallási alapú nemzetépítés érvényességét. Kelet-Pakisztán elszakadása és Banglades megalakulása 1971-ben, amiről fentebb már volt szó, hatalmas megrázkódtatást jelentett az iszlám nemzet híveinek, és az etnikai szeparatizmus győzelmét jelentette. Ám a maradék Pakisztán végül meg tudta őrizni az egységét. Továbbra is érvényesnek tekintette az iszlám alapokon szerveződő önálló pakisztáni nemzet eszméjét, a muszlim vallásosságból fakadó identitáselemek pedig az 1980-as években a „mecset és a barakk” szövetségeként jellemzett politika támogatásával tapasztalhatóan megerősödtek szerte a társadalomban, így – párhuzamosan a szovjetek ellen Afganisztánban küzdelmet vállaló mudzsáhidok ideológiai képzésével – a különösen érintett pastunok körében is. Pakisztán vallási alapon megkülönböztetett kisebbségeinek részaránya ekkorra már összesen 3%-ra olvadt. [23] Hivatalos, az állam által képviselt nemzeti ideológiájának alapját az 1980-as évekre három tényező alkotta. Ezek az iszlám vallásosság és civilizáció, a dél-ázsiai muszlim műveltségi nyelv, az urdu nemzeti nyelvként való pozicionálása, valamint az ostromlott állam gondolata, amely az Indiával szembeni mindenáron való önvédelem szükségességét sulykolta az emberekbe. [24]

Sajátos módon Bangladesben is végbement az iszlám bázisú politizálás megerősödése, már néhány évvel a függetlenné válás után. A bengáliak körében sokáig különösen erősnek tűnt a vallásosságon felülemelkedő, nyelvi és történelmi közösségen alapuló nemzettudat. [25] Olyannyira, hogy Pakisztán megalakulásakor – míg egyébként milliós migrációs hullámok indultak meg a muszlimok és más vallásúak körében a születő államok területei között – a bengáli területeken helyben maradt a hindu vallású bengáliak jelentős része, mintegy 20%-át alkotva a „Keleti Szárny” lakosságának. Ugyanakkor az Indiához került, hindu többségű Nyugat-Bengálban is jelentős muszlim lakosság maradt helyben. E nemzeti bizalmi közösség ugyanakkor jelentősen gyengült a függetlenné válást követő évtizedben az iszlám bázisú identitáspolitikák erősödésével.

Afganisztánban a pastun nacionalizmus egyszerre jelentett problémát az ország nem pastun lakossági csoportjainak és a szomszédos Pakisztánnak is. Hagyományosan az „afgán” a pastunok egyik elnevezése volt, akik – történelmi perspektívából egyébként megalapozottan – Afganisztán megalapítóiként és uraiként tekintettek önmagukra. Jóllehet, az ország soknemzetiségű volt és maradt (amit a különböző törzsi identitások tovább bonyolítottak), az uralkodócsalád és környezete pastun származású volt, így az afgán államrezon egyre inkább a pastun nemzeti célok előtérbe állításával fogalmazódott meg a 20. század során. Mindez persze a társadalom más etnikai háttérrel rendelkező tagjainak ellenállásába ütközött, felerősítve a nemzetiségi törésvonalakat. Az etnikai nacionalizmus elméleti alternatívája a 20. század második felében a kommunizmus, majd az iszlám bázisú vallási fundamentalizmus lett, mint a közösség politikai és társadalmi életét megszervező vezérlő ideológia. Sajátos jelenség azonban, hogy még az afganisztáni baloldali mozgalomban is megfigyelhető volt az etnikai alapú szerveződés. A kommunista párt szerepét betöltő Afganisztáni Népi Demokratikus Párt két rivális belső frakciója közül a Halk (Nép) inkább pastun, míg a Parcsam (Zászló) tádzsik dominancia mellett jött létre. [26] Igaz, utóbbinak számottevő urbánus pastun tagsága is volt. [27] Nem vált itt egyeduralkodóvá sem a baloldali, sem a vallási fundamentalista alternatíva, de újabb ellentéteket szított az afgán társadalomban, hozzájárulva a polgárháborús állapotok kialakulásához és fennmaradásához. Mindez nem csak belső ügy volt. A pastun nemzettudat magában hordozta az 1893-ban, a második brit–afgán háború után meghúzott, majd az 1919-es Ravalpindi Szerződésben megerősített Durand-vonal felülvizsgálatának törekvését is. A Durand-vonal eredetileg az Afganisztáni Emirátus és a dél-ázsiai brit gyarmatbirodalom határát jelentette, amelyet a függetlenné váló Pakisztán északnyugati államhatáraként örökölt meg. Csakhogy a Durand-vonal gyakorlatilag kettévágta a pastunok településterületét, a nép nagyjából kétharmadát végül Pakisztán állampolgárává téve. Ezzel előállt az a sajátos helyzet, hogy eredeti államalkotó nemzete a maradék Afganisztánban már nem képezett többséget, míg a szomszédos Pakisztánban 1947 után igen jelentős tényezővé, ugyanakkor az afgán állammal kapcsolatos állandó politikai és stratégiai aspirációk okává és eszközévé lépett elő. Itt érdemes kis kitekintéssel megjegyezni: Afganisztán ma ismert etnikai arculata az 1893 után maradt államterület viszonyait tükrözi. Az afgán sah birodalmának ezt megelőzően egy tömbben élő, számszerűen többséget alkotó pastun népesség alkotta az etnikai alapját. Észak-Afganisztán korábban is sokszínű népességnek adott otthont, ám a 19. századi államban még volt egy egyértelműen domináns nemzet. A 20. századra azonban ez már nem állt fenn, a nemzetépítés szempontjából instabillá téve az afgán társadalmat. Ez az instabilitás nagyban hozzájárult ahhoz, hogy Afganisztán nem tudta betölteni kulcsfontosságú ütközőállam szerepét. A pastunok részéről a helyzet legalább ideiglenes tolerálásának feltétele az volt, hogy a brit, majd pakisztáni államigazgatás ne akadályozza őket az általuk határként el nem fogadott Durand-vonalon átívelő kapcsolattartásban, a pastun nemzeti tér virtuális fenntartásában. Ennek ellenére Pakisztán függetlenné válásától folyamatosan téma volt a gyarmati időkben meghúzott, eredetileg befolyási viszonyokat rögzítő Durand-vonal államhatárként való elismerése. Az 1950-es évek folyamán Afganisztán és Pakisztán között több kisebb fegyveres összetűzés zajlott le a térségben, és a pastunok körében erős támogatottságnak örvendett a Pakisztánhoz került pastun területek (Pastunisztán) függetlensége vagy egyesülése az anyaországgal. A pastun nacionalizmus kezelésére Pakisztán részéről egyrészt a pastunok beengedése a katonai felső vezetésbe és az államigazgatásba, másrészt a versengő identitások [28] szellemi közegében az iszlám fundamentalista eszmék terjedésének elősegítése voltak kézenfekvő lépések. Más kérdés, hogy – mint látni fogjuk – ez utóbbival egy egészen más, bár nem kevésbé fenyegető problémával terhelte meg saját társadalmát.

Srí Lankán a társadalom egységes nemzeti építkezésének legfőbb gátja a két legnépesebb nemzetiség, a tamilok és szingalézek szembekerülése volt. Mindkettejük jelenléte Lanká szigetén ókori gyökerekre támaszkodik, és történelmük során több, önálló államalakulatuk is létezett, amely a saját államiság emlékét adta számukra. A szingaléz többség Ceylon 1948. február 4-i függetlenné válását követően lényegében saját nemzetállamaként tekintett a sziget egészére, és a tamilok azon részét, akiket még a gyarmati időkben telepítettek be (az úgynevezett ültetvényi tamilokat) távozásra kényszerítették volna, míg az őshonos tamil népesség társadalmi befolyásának jelentős visszaszorítására törekedtek. [29] Az 1970-es évek végére ez súlyos összetűzésekhez vezetett a többségi és kisebbségi társadalom egyes csoportjai között, 1983-tól pedig nyílt polgárháborúba torkollott.

Belpolitikai vonatkozásban a dél-ázsiai országokat – részben a fent említettekből kifolyólag is – általában erőteljes belső konfliktusosság jellemezte. A hazai elitek politikai uralmának megszerveződése államonként igen eltérő közösségek helyzetbe kerülését takarta. Srí Lankán például a britek hagyományait sokban átvevő, konzervatív irányultságú Egyesült Nemzeti Párt (United National Party – UNP) került hatalomra, amelyre ugyanakkor nagy befolyást gyakoroltak a legvagyonosabb szingaléz családok. Noha alapvetően mérsékelt jobboldali irányvonalat vittek, leginkább az integráló párt szerepe jutott nekik, ami a baloldali alternatívát képviselő csoport Solomon Bandaranaike vezetésével történt 1951-es kiválásával és a Srí Lanka-i Szabadságpárt (Sri Lanka Freedom Party – SLFP) megalakulásával tisztult le. Kialakult ezzel a két vezető párt kormányzati váltógazdaságán alapuló belpolitikai dinamika (ami közel sem maradt egyedülálló Dél-Ázsiában), de megmaradt a gyarmati időszakban vagyont, kulturális tőkét és társadalmi befolyást szerzett famíliák alapvető szerepe az országos politika formálásában. A szingaléz nacionalista érzelmek belpolitikai felhasználásában egyébként a baloldali Szabadságpárt még nagyobb tehetséget mutatott, mint jobbközép riválisa.

Az 1947. augusztusi függetlenné válást követő évtizedek Indiájában a szövetségi szintű politikát az Indiai Nemzeti Kongresszus (Indian National Congress – INC) domináns pozíciója határozta meg. Harminc éven keresztül folyamatosan töltötte be a kormánypárt szerepét, ideológiai arculatát illetően pedig meghatározóan baloldali-centrista jellemzőket mutatott. Különösen igaz volt ez az 1967-es pártszakadást követően, amikor letisztult a Kongresszus eszmei arculata. [30]

Az 1970-es évek végétől azonban e predomináns pártrendszer fokozatos bomlásnak indult a regionális és etnikai pártok megerősödésével, országos szinten pedig a jobboldali alternatíva felépülésével. Indiában mindössze egy 21 hónapos periódusban, az 1975–1977 közötti rendkívüli állapot idején kérdőjeleződött meg a demokratikus államrend. Indira Gandhi kormányfő (1966–1977; 1980–1984) azonban végül nem lett diktátorrá. Reformok sorának bevezetése után megszüntette a rendkívüli állapotot, és újra kiíratta a törvényhozási választásokat. A Dzsanatá Párt 1977-es győzelmével a jobboldali, hindu nacionalista eszmei befolyás alatt álló alternatíva is a kormánypolitika szintjére emelkedhetett. [31] Kezdeti sikertelensége és a Kongresszus visszatérése a hatalomba 1980-ban nem jelentette ennek az irányzatnak a leépülését. Komolyabb befolyása az indiai politikai életre az elkövetkező évtizedekben kezdett csak igazán érvényesülni.

Pakisztánban ugyanakkor a demokratikus politikai berendezkedés – noha itt is kívánatos célként fogalmazódott meg – nem tudott megerősödni. Ehelyett a hadsereg elitje került nagyon erős politikaformáló szerepbe, több alkalommal közvetlenül is átvéve az ország kormányzását. Sajátos módon az indiai és pakisztáni katonai vezetés döntően ugyanazt a brit tiszti iskolát járta ki, szakmai szocializációja azonos minták szerint alakult, társadalmi szerepe mégis eltérővé vált. Indiában a katonai felső vezetés nem volt politikai tényező (az erre irányuló kezdeti, gyenge próbálkozásokat a civil kormányzat hamar letörte), Pakisztánban viszont kezdettől fogva az volt. Ebben közrejátszott az ország instabil területi integritása éppúgy, mint az Indiával fennálló ellenséges viszony. A pakisztáni haderő a nemzet első számú támaszaként tekintett önmagára, ami hátteret adott a vezérkari főnökök politikai ambícióinak is. A bipoláris korszakban két szakaszban, 1958–1971 között Mohamed Ajúb Hán, majd Mohamed Jahja Hán tábornokok irányításával, 1977–1988 között pedig Mohamed Zia-ul-Hakk tábornok vezetésével működött katonai diktatúra az országban. A gyenge lábakon álló civil kormányzás a függetlenné válást követő években az állam megalakulását kiharcoló Muszlim Liga (Pakistan Muslim League – PML), illetve az abból kiváló különböző szakadár pártok vezető pozícióján nyugodott. Majd a polgárháború után az 1967 novemberében Zulfikár Ali Bhuttó vezetésével megalakult Pakisztáni Néppárt (Pakistan People’s Party – PPP) emelkedett fel az ország életét meghatározó politikai formációvá, egészen a második katonai hatalomátvételig. Közvetlen parlamenti választásokat első ízben csak 1970-ben tartottak az országban (tartományi választás ezt megelőzően több is volt), amelynek a bengáli Awámi Ligának kedvező eredményét a nyugat-pakisztáni politikai körök nem voltak hajlandóak elfogadni, így az ténylegesen nem érvényesülhetett. Ezt követően még 1977-ben próbálkoztak közvetlen törvényhozási választásokkal a hidegháború időszakában. Ennek eredménye is arra a sorsra jutott, mint az első választásoké: a vesztes fél nem volt hajlandó elismerni az (egyébként a PPP-nek kedvező) eredményt. A hadsereg fellépése és hatalomátvétele pedig eloszlatta a reményt a demokratikus intézmények továbbfejlődésére.

Érdekes módon az elszakadt Bangladesben sem sokáig maradt stabil a polgári kormányzás. A szociálliberális beállítottságú Awámi Liga csak 1975-ig tudta megtartani a hatalmat. Mudzsibúr Rahmánt, akit korábban a nemzet atyjaként (Bangabandhu) tiszteltek, ekkor pedig az államfői hivatalt töltötte be, 1975. augusztus 15-én egy katonatiszti csoport családtagjaival együtt meggyilkolta. Helyére pedig Kondaker Mosztak Ahmed minisztert segítették, aki büntetlenséget ígért a puccsistáknak. Az új hatalom érvelése szerint Rahmán India lakája volt, és veszélyeztette az ország függetlenségét. Valójában kaotikus állapotok alakultak ki, aminek legfontosabb összetevője a katonai elit soraiban bekövetkezett törések és a parancsnoki láncolat megszakadása volt. Nem volt kétséges azonban, hogy mindennek ellenére (sőt, részben ennek köszönhetően) a hadsereg itt is a politika formálói közé lépett. Halid Mosharraf, a szárazföldi erők vezérkari főnökének vezetésével egy másik katonai frakció fellépett Mudzsibúr Rahmán gyilkosai ellen, és november 3-án eltávolította Mosztakot az elnöki székből. Nem sikerült azonban megnyerniük Ziaur Rahmán főparancsnok támogatását, akit ezért házi őrizetbe helyeztek. Két nappal később Abu Tahír nyugalmazott ezredes a főparancsnok támogatójaként egy újabb katonai csoportosulás élén és a szélsőbaloldali Dzsátíja Szamadzstantrik Dál (Bangladesi Nemzeti Szocialista Párt) politikusainak támogatásával meghirdette a forradalmat, november 6-án kiszabadították a főparancsnokot, 7-én pedig kivégezték a menekülő Halid Mosharrafot és számos vele tartó katonatisztet. Ziaur Rahmán főparancsnok az ideiglenes kormány tagja lett, jobboldali nézetei azonban nem fértek össze Tahír kommunista beállítottságával. Hatalmi küzdelmükből Tahír került ki vesztesként, és 1976-ban ki is végezték. Vele együtt számos szélsőbaloldali politikus is büntetéssel nézett szembe. Ziaur Rahmán pedig 1977. április 21-én az ország elnöke lett, hivatalát pedig 1981-ben bekövetkezett haláláig meg is őrizte. Ő sem természetes úton távozott az élők sorából: egy újabb katonatiszti összeesküvés résztvevői követtek el merényletet ellene. Az általa alapított Bangladesi Nacionalista Párt a későbbi évtizedek belpolitikai életének fontos szereplője, az ország egyik legerősebb pártja maradt. Rahmán halála után rövid átmeneti időszak következett, amelynek lezárásaként 1982-ben Husszein Mohamed Ersad vezérkari főnök került vértelen puccsal az állam élére. Ersad 1986-ban az elnökválasztás vitatott tisztaságú megnyerésével legitimálta hatalmát, amelyet egészen 1990-ig megőrzött, amikor a lakosság tömeges demonstrációi hatására lemondásra kényszerült.

Nepálban a hidegháború időszaka belpolitikai tekintetben az ország demokratikus fejlődésért zajló küzdelmének időszaka volt, amely sajátosan kapcsolódott össze a társadalom két legerősebb családjának hatalmi vetélkedésével. A himalájai monarchia politikai irányításáért az 1743 óta (gyakorlatilag változó hatalmi mozgástérrel) Nepál királyait adó, egyébként indiai rádzsput eredetű Shah-dinasztia, valamint a kormányfői tisztséget örökletesen birtokló Rána család állt szemben egymással. E huzakodás utolsó fejezetét a formálisan 1911 óta Nepál trónján ülő Tribuván király vezette fel azzal, hogy 1950 novemberében indiai segítséget kért a Ránákkal szemben maga és családja számára. Delhibe menekülvén mindössze egyik unokáját, Gyanendrát hagyta hátra, akit a Ránák rövid időre királlyá avattak. Mindössze egy három és fél éves gyermekről lévén szó, Gyanendra nem is lehetett egyéb, mint a legerősebb nemesi család bábja. India határozott politikai kiállása Tribuván mellett és a kibontakozó belső elégedetlenség azonban meghátrálásra késztette a Ránákat, a törvényes király pedig 1951-ben visszatérhetett országába. Uralmának restaurációja olyan belpolitikai alkuk keretében történhetett meg, amelyek a demokratikus reformokat is magukban foglalták. Tribuván ezeknek köszönhetően a jogfejlődés szempontjából roppant progresszív, pozitív megítélésű vezetővé vált az utókor szemében. Fia és trónjának örököse, Mahéndra király (1955–1972) azonban már nem érezte fenntarthatónak az ingatag, súlyos belpolitikai konfliktusokkal terhelt rendszert, és 1960-ban feloszlatta Nepál törvényhozását, betiltotta a pártokat, és saját fősége alatt szervezte újjá a politikai rendszert. Uralma abszolutista jellegének dacára is magában hordozta a gazdasági és társadalmi reformok célkitűzését, a megvalósításban azonban nem bizonyult elég hatékonynak. Kormányzásának igazgatási alapstruktúráját a pancsájatrendszer jelentette. A pancsájatok a hagyományos dél-ázsiai területi igazgatás alapelemei voltak. Ezeket használta fel az uralkodó saját közvetlen irányításának érvényesítéséhez. Pártok ugyanakkor nem működhettek, a törvényhozás funkcióját a Nemzeti Pancsájat töltötte be, amely csak részben volt választott testület.

Mahéndra király 1972-ben bekövetkezett halálát követően fia, Birendra lépett trónra. Már az ő regnálása határozta meg annak a korszaknak az első felét, amelyet e kötetben részletesebben vizsgálunk. Birendra alapvetően progresszív gondolkodású ember volt. Nem zárkózott el a demokratikus reformoktól, de érezte a társadalom politikailag aktív csoportjainak mély megosztottságát. 1980-ban népszavazásra került sor a pancsájatrendszer felszámolásáról és a többpárti politikai rendszer kiépítéséről. Amellett, hogy az eredmények igen változatosan alakultak, számos visszaélés is történt, így napjainkban már nem tekintik hitelesnek a népszavazás eredményét, amely ha szűken is, de az addigi struktúra fennmaradását támogatta. A korszak legjelentősebb demokráciapárti tömörülése az egyébként szociáldemokrata eszméket valló Nepáli Kongresszus (Nepali Congress) nevű párt volt, amely következetesen kiállt a többpárti parlamentarizmus helyreállítása mellett. Társai e küzdelemben leginkább kommunista irányultságú csoportok lehettek Nepálban, amelyek nem feltétlenül a polgári demokrácia hívei voltak, de a király hatalmának korlátozásában mindenképpen egyetértettek az NK-val. Közös szervezőmunkájuk nyomán bontakozott ki 1990-re a népi mozgalom (az úgynevezett Dzsana Andolán), amely sztrájkokon és utcai demonstrációkon keresztül gyakorolt nyomást a hatalomra, és győzte meg Birendrát a reformok elkerülhetetlenségéről. Nepál 1990-ben a parlamentarizmus helyreállítása mellett alkotmányos monarchia lett. [32] Politikatörténetének számunkra releváns időszaka ezzel kezdődött. Mielőtt azonban rátérnénk az egyes országok fejlődésének részletesebb ismertetésére, figyelmet kell szentelnünk annak is, hogy milyen általános jelenségek jellemezték Dél-Ázsia fejlődését az 1980-as évek folyamán, mivel ezek alkották az 1990-es évek eseményeinek szélesebb kontextusát.

Makrotendenciák Dél-Ázsiában a hidegháború végén

Amióta bármiféle tudományos eszközökkel igazolható ismerettel rendelkezünk erről, Ázsia számít a Föld legnépesebb világrészének. 1800 körül az emberiség csaknem kétharmada élt itt, de még 2019-ben is 60%-ra volt tehető a részaránya. Dél-Ázsia pedig hagyományosan az egyik demográfiai súlypontja a kontinensnek. 1990-re a térséget nagyjából 1134 millió ember népesítette be.

1. táblázat: Dél-Ázsia országainak néhány fontos mutatója 1990-ben

Terület (km^2)

Népesség
(fő)

GDP (az USD aktuális árfolyamán)

GDP/fő (vásárlóerő-paritáson)

Születéskor várható átlagos élettartam (év)

Afganisztán

652 230

12 412 308

n. a.

n. a.

50,3

Pakisztán

881 912

107 647 921

40 010 000 000

1 923,50

60,1

India

3 287 590

873 277 798

320 979 000 000

1 200,90

57,9

Nepál

147 181

18 905 478

3 628 000 000

751,80

54,4

Bhután

38 394

530 804

287 658 184

1 558,50

52,9

Banglades

147 570

103 171 956

31 598 000 000

850,50

58,2

Srí Lanka

65 610

17 325 773

8 033 000 000

2 306,70

69,5

Maldív-szigetek

300

223 158

215 089 000

n. a.

61,5

Forrás: World Bank, Worldometers: List of Countries (and Dependencies) Ranked by Area. 2021

A demográfiai tendenciákat illetően csak néhány áttekintő megjegyzést érdemes tennünk. Amióta a független államokról adatok állnak a rendelkezésünkre, a népességszám alapján felállítható regionális sorrend eleje és vége változatlan. India kezdettől őrizte Dél-Ázsia legnépesebb államának pozícióját, nemcsak a hidegháború végén, de a továbbiakban vizsgálandó évtizedekben is. Hasonlóan, a Maldív-szigetek a legkisebb, míg Bhután a második legkisebb népességgel rendelkező ország a térségben, és – noha a konkrét lakosságszám természetesen változott – e sorrendiségben szintén nem állt be semmiféle változás sem a bipoláris korszakban, sem az e kötetben vizsgált időszakban. Ma már eléggé valószerűtlenül hangozhat, de egészen az 1970-es évek végéig Afganisztán, Nepál és Srí Lanka népessége nagyságrendileg azonos kategóriát képezett (13 és 14 millió fő között szóródott). A Szovjetunió 1979-es katonai beavatkozásától kezdve Afganisztán „lefelé” elvált ettől a csoporttól, lakosságszáma hanyatlásnak indult a háború következményei nyomán. Ebben nemcsak a halálos áldozatok játszottak közre, hanem a nagyszámú elmenekülő is, akik főleg Iránban és Pakisztánban leltek menedékre. Afganisztán népességszáma csak az 1990-es évek derekán zárkózott fel újra a másik kettőhöz, majd a 2000-es évek derekán lépett elő a negyedik helyre a régióban. Az 1980-as évek során azonban még a térség harmadik legkisebb népességű államának számított. Pakisztán ugyanakkor impozáns demográfiai növekedést mutatott, ám így is csak 1983-ban vette át a második helyet Bangladestől. Ekkortól igaz a ma már közhelyszerű megállapítás, miszerint a pakisztáni Dél-Ázsia második legnépesebb társadalma. Banglades lakosságszáma ugyanakkor továbbra is óriási távolságra volt a kisebb területű államokétól, így harmadik helyre szorulása után további „lecsúszására” nem kellett számítani belátható időn belül. [33] Függetlenül azonban a népességnövekedés ütemétől, valamennyi vizsgált ország fiatal társadalomnak adott otthont a bipoláris korszak utolsó évtizedében, és ez a jellemzőjük a poszthidegháborús korban is megmaradt, így a demográfiai növekedés feltételei végig adottak voltak. Ennek köszönhetően a Föld nagytérségei közül Dél-Ázsia demográfiai növekedése lett az egyik legnagyobb ütemű, és a várakozások szerint itt is marad majd fenn az egyik leghosszabb ideig ez a folyamat.

2. ábra: Az egyes dél-ázsiai országok részaránya a térség össznépességéből 1990-ben

Forrás: World Bank

Az 1980-as, 1990-es évek fordulóján Dél-Ázsia gazdasági és szociális látképe nagyon sok szempontból alátámasztotta mindazon negatív benyomásokat, amelyek a nyugati világban az úgynevezett harmadik világgal szemben léteztek. Általános társadalmi mutatóit illetően Pakisztán, India, Nepál és Banglades továbbra is inkább a szubszaharai Afrika államaihoz állt közel, mintsem a gyorsan fejlődő Délkelet-Ázsia vagy Északkelet-Ázsia országaihoz. A polgárháború sújtotta Afganisztántól pedig nem is várhatott senki csodát: noha igazán hiteles számszerű adatok nem álltak rendelkezésre a gazdaság állapotáról ezekben az években, senki sem kételkedett benne, hogy lényegesen szegényebb szomszédjainál. Végeredményben tehát a szűkebb értelemben vett Ázsia három nagy térsége – Északkelet-Ázsia, Délkelet-Ázsia és Dél-Ázsia – közül az utolsó helyen állt a lakosság átlagos életszínvonalát tekintve, e kedvezőtlen relatív pozíció azonban nem jelentette azt, hogy abszolút értelemben ne történt volna érdemi haladás.

Ezen időszak egyik szembetűnő regionális tendenciája volt ugyanis a kisebb nemzeti jövedelemmel bíró dél-ázsiai társadalmak életminőségének javulása. Persze ez jelentős területi eltéréseket mutathatott országokon belül is, és a polgárháborús Afganisztán és Srí Lanka harcoktól érintett vidékeire nem volt jellemző. Ugyanakkor Pakisztán születéskor várható élettartam tekintetében évtizedekig fennálló előnye (csak Srí Lanka büszkélkedhetett magasabb adattal a régióban a hidegháború időszakában) fokozatosan elolvadt az 1980-as évek végére, a rá következő másfél évtizedben pedig a térség szinte valamennyi állama megelőzi majd e tekintetben. Egyedül Afganisztán lakosságának életkilátásai maradnak a pakisztáni alatt, bár a közelítés az 1990-es évek elejétől itt is világosan megfigyelhető. [34]

Gazdasági vonatkozásban a térség egyértelmű centruma India, amely a Dél-Ázsiában megtermelt javak és szolgáltatások 79%-át állította már elő az 1990-es évek elejére. Mellette még Pakisztán és Banglades képviselt érdemi részarányt, inkább csak óriási munkaerőtömegüknek köszönhetően. A többi térségbeli állam nemcsak földrajzi, de gazdasági téren is periféria maradt hozzájuk képest.

Dél-Ázsiában az 1980-as évekre olyan szintre emelkedett a térségen kívüli hatalmak befolyása, amilyenre Brit India dekolonizációja óta nem volt példa. A folyamat epicentruma egyértelműen az afgán–pakisztáni térség volt. Nem csak a közvetlen szovjet katonai jelenlét idézte ezt elő Afganisztán területén, de az erre adott amerikai (és kínai) válaszok, Pakisztán „frontországgá” szervezése is. Két héttel a szovjet invázió után megérkezett Karacsí kikötőjébe a CIA első fegyverszállítmánya az afgán mudzsáhidok számára. [35] Az 1980-as években Iszlámábád már egymással párhuzamosan élvezte az USA és a Kínai Népköztársaság támogatását. Indiának ugyanakkor, ha keserű szájízzel is, de el kellett fogadnia Moszkva afganisztáni politikáját, és a bizonytalan jövőbe száműzni azt az ambíciót, ami az Indiai-óceán térségét mentessé kívánta tenni a kívülről érkező hatalmak katonai jelenlététől (ezáltal közvetlen hatalmi befolyásától). Persze ez egyet jelentett volna az indiai hegemóniával, amely bár egyre vállaltabb célja volt Újdelhi regionális hatalmi építkezésének, a korabeli világ erősebb államaitól aligha várhatott elfogadást.

3. ábra: Az egyes országok százalékos részesedése Dél-Ázsia GDP-jéből 1990-ben (Afganisztánról 1981–2002 között nincs adat)

Forrás: World Bank: GDP (current US$)–India, Pakistan, Afghanistan, Sri Lanka, Nepal, Bangladesh, Bhutan, Maldives. [é. n. af]

Másik, a térség stratégiai erőegyensúlyát érdemben befolyásoló folyamat volt a nukleáris fegyverkezési törekvések döntő fázisba jutása. Nyilvánosságra hozott hírszerzési dokumentumok sora tanúsítja, hogy mind az USA, mind a Szovjetunió meglehetősen jó információkkal rendelkezett a folyamat alakulását és kilátásait illetően, [36] megakadályozni azonban nem voltak képesek azt, mivel a magasabb rendűnek ítélt, a hidegháborús szembenállásból fakadó stratégiai érdekeik szempontjából nem volt kívánatos, hogy erőteljesebb nyomást gyakoroljanak dél-ázsiai szövetségeseikre (Moszkva részéről Indiára, míg Washington részéről Pakisztánra). [37] India valójában már 1974. május 18-án működésbe hozott egy kísérleti nukleáris bombát, ám a programot sokáig „jegelték”. Pakisztán nagyjából 1986-ra érhette utol riválisát az első működőképes atomfegyver összeszerelésével. [38] Az már a korban is nyilvánvaló volt, hogy az Indiától félő Pakisztán nem lesz hajlandó lemondani a nukleáris garancia megszerzéséről. [39] Újdelhi pedig 1987-től csendben militarizálta nukleáris programját. [40] A térség két vezető államának egymást gerjesztő atomhatalmi ambíciói az 1980-as évek végére már használható állapotú, de minden bizonnyal csekély számú eszköz megszerzéséhez vezettek. Ezt az időszakot néha de facto nukleáris periódusnak is nevezik, amely egészen az 1998-as nyílt erődemonstrációkig tart majd. [41] Utóbbiakról később még részletesen lesz szó.

Globális szinten a katonai kiadások az 1980-as évek derekától egyébként csökkenésnek indultak, és a mérséklődő tendencia egészen az ezredfordulóig fennmaradt. [42] Dél-Ázsiában ez a folyamat azonban igazából nem indult be, hanem végig növekedés volt tapasztalható, amelynek alapját India, Pakisztán és Afganisztán katonai kiadásainak bővülése adta. Következően e két ellentétes irányú tendenciából, a térség részesedése a globális katonai kiadásokból – ha nem is kirobbanó mértékben, de – folyamatosan nőtt 1980 és 1990 között (és tulajdonképpen azt követően is). [43]

Ezzel párhuzamosan azonban az 1980-as évek a térségszintű szerveződés fontos előrelépésének időszaka is volt. A SAARC (South Asian Association for Regional Cooperation) 1985. december 8-án alakult meg Dakkában, Afganisztán kivételével valamennyi dél-ázsiai állam részvételével. Már az 1970-es évektől nyomon követhető volt a térségi szintű együttműködés igénye, amelynek hangadói elsősorban Banglades és Nepál kormányai voltak Ziaur Rahmán elnök és Birendra király tolmácsolásában. Előbbinek különösen fontos szerepe volt a tényleges szervezőmunka beindulásában. A leendő tagállamok (tehát Afganisztán kivételével az összes térségbeli ország) első külügyminisztériumi szintű egyeztetései a szervezet létrehozásának tárgyában 1980 augusztusa és szeptembere között zajlottak le az ENSZ New York-i székhelyén. [44] Banglades lett a felelős az együttműködés alapdokumentumának kidolgozásáért. A kisebb országok gyorsan egyetértésre is jutottak egymással. Mindegyikük számára más és más haszon származhatott a kooperációból (Nepál és Bhután számára például nagyon fontos volt a tengeri kikötőkhöz való hozzáférés, Banglades számára pedig például a folyók vízmegosztásának ügye), de India és Pakisztán megnyerése nélkül az egésznek nyilván nem lett volna semmi értelme. 1983. augusztus 1–3. között lezajlott Újdelhiben a leendő tagállamok első külügyminiszteri értekezlete, ahol útnak indították az integrált cselekvési programot az együttműködés tárgyát képező területeken. Ezek egyebek mellett a mezőgazdaság, vidékfejlesztés, egészségügy, telekommunikáció, közlekedés, kultúra és kutatás-fejlesztés voltak. [45] A politikai szempontból leginkább szenzitívnek számító biztonsági kérdéseket kivették az egyeztetés keretei közül. Ez volt az ára annak, hogy India és Pakisztán is felvállalja a szervezet létrehozását. Újdelhiben a külügyminiszterek elfogadták a Regionális együttműködésről szóló deklarációt is. Végül 1985. december 5-én Dakkában kapta a szervezet ma is használt elnevezését, két nap múlva pedig az állam- és kormányfők összegyűltek Banglades fővárosában a SAARC alapokmányának aláírására. Az együttműködés elsődleges céljaiként a kollektív önállóság elősegítését, a kölcsönös bizalom erősítését, a gazdasági, társadalmi, kulturális, technikai és tudományos területeken való együttműködést, valamint a más államokkal és szervezetekkel közös célok mentén való kooperációt jelölték meg. [46] Katmanduban kapott helyet a szervezet főtitkársága 1987-től, [47] a bangladesiek pedig azóta is úgy tekintenek hazájukra, mint a SAARC megteremtőjére.

A kooperáció mellett olyan történelmi, gazdaságföldrajzi és biztonságpolitikai érvek szóltak, amelyek relevanciáját nehéz lett volna megkérdőjelezni. Azonban nyomasztó gazdasági túlsúlya miatt a szorosabb integráció egyúttal annak az Indiának való alárendelődést is eredményezte volna, amely ekkor már nyíltan saját regionális hatalmi érdekszférájának tekintette a térséget. Nem meglepő módon valamennyi szomszédos dél-ázsiai államnak komoly averziói voltak egy ilyen forgatókönyvvel szemben, különösen, mivel Újdelhi előszeretettel használta erőfölényét a bilaterális kérdésekről szóló tárgyalásokon. Ez komolyan fékezte a SAARC együttműködés fejlődését, ám nem akadályozta meg abban, hogy politikai kérdések lényeges egyeztető fórumává váljon. A szervezet létrejöttének kompromisszumai és a tagok ellentmondásos viszonya tehát az együttműködés épülésének perspektíváira is rányomták bélyegüket. Ezzel együtt a SAARC-ot mégis úgy szokták értékelni, mint egy majdani, a politikai feltételek teljesülése esetén megvalósítható szorosabb regionális integráció alapját.

Az 1980-as és 1990-es évek fordulóján mindezek a – haladás lehetőségét és feszültségeket egyaránt magukban hordozó – folyamatok egy új nemzetközi kontextusba kerültek a bipoláris korszak lezárultával.

II.

Megváltozott világ

A hidegháborús szembenállás megszűnése Európában és Délkelet-Ázsiában a korábbi konfliktusok enyhülését, a külkapcsolatok építésének új lehetőségeit, általában a társadalmak veszélyérzetének csökkenését hozta el. Emiatt hatásait ezekben a térségekben már néhány év elteltével is széles körben pozitívnak ítélték. Dél-Ázsia vonatkozásában ugyanakkor a kép legalábbis felemás volt. Itt is igaz, hogy a hidegháborús kategóriákban való gondolkodás idejétmúlttá válása kitágíthatta az egyes országok külpolitikai horizontját – különösen a nyugaton szovjet szövetségesként elkönyvelt India esetében. Összességében azonban a világrész leértékelődését hozta el a nemzetközi kapcsolatok rendszerén belül. Nemcsak a Szovjetunió vonult ki Afganisztánból, de az Egyesült Államok is felhagyott Pakisztán támogatásával. Washingtonban már egy ideje komoly viták zajlottak a pakisztáni segélyek és a nukleáris nonproliferációs célok összeegyeztethetőségéről. Egy 1986 júniusában, az Egyesült Államok Fegyverzetellenőrzési és Leszerelési Ügynökségének berkeiben született memorandum megállapítja, hogy a szóbeli diplomáciai ráhatásra tett kísérletek lényegében kudarcot vallottak, nem győzték meg Iszlámábádot a nukleáris fegyverkezés beszüntetéséről, [48] és ez alááshatja a Fehér Ház hitelességét a kérdésben, valamint a Kongresszus támogatását a segélyezés folytatásához. [49] Utóbbiak azért váltak fontos belpolitikai szemponttá, mert a támogatások folyósításához Ronald Reagan elnöknek 1985-től (az úgynevezett Pressler-módosítás értelmében) évente kellett biztosítania a Kongresszust arról, hogy a segélyezett ország nem törekszik atomhatalommá válni, és a támogatások a jövőre nézve is csökkentik ennek az esélyét. A valóság azonban ennek éppen az ellenkezője volt, és ezt a Fehér Házban is tudták. A kellemetlen szituáció feloldására a világtörténelem fordulata nyitott lehetőséget. A Szovjetunió afganisztáni kivonulását és a hidegháborús szembenállás megszűnését követően Washington szemében a „frontország” éppen olyan gyorsan értékelődött le, mint ahogy korábban nélkülözhetetlenné vált. Megragadva ezt, az elnök nem adta meg a nukleáris fegyverkezéssel kapcsolatos korábban említett biztosítékot a Kongresszusnak, miáltal 1990 októberével az USA beszüntette Pakisztán katonai segélyezését, megtörve az 1988-ban indult támogatási periódust. A nyugati támogatások kiapadása és külpolitikai mozgásterének beszűkülése természetesen tovább fokozta az iszlám köztársaság fenyegetettségérzetét. Tehát a két vezető térségbeli állam kül- és biztonságpolitikájára gyakorolt hatásai e világtörténeti korszakváltásnak alapjában véve ellenkező előjelűek voltak. A térség országainak döntő többségére nézve igaz volt ugyanakkor, hogy e turbulens időszakban nyomás alá helyeződött a fennálló politikai rendszerük, végső soron számottevő belpolitikai átalakulásokat ösztönözve. A tágabb értelemben vett 1990-es évek tehát a dél-ázsiai államok számára is összetett változások korát jelentették.

Afganisztán és Pakisztán

Noha Afganisztán és Pakisztán nemzetközi helyzetüket, történelmi és társadalmi adottságaikat, gazdasági és katonai kapacitásaikat illetően közel sem tekinthetők egyforma államoknak, az afganisztáni polgárháború alakulása olyan mértékű összefonódást hozott létre köztük a posztbipoláris korszakra, hogy helyzetük és az elmúlt harminc évben bejárt útjuk értékelésénél ezt nem lehet figyelmen kívül hagyni. Ezért a továbbiakban többször is egymásra utalva fogjuk tárgyalni e két országot jellemző politikai és stratégiai folyamatokat.

A hidegháború vége, a forró polgárháború új fejezete Afganisztánban

Afganisztán dél-ázsiai perspektívából szemlélve nagyon különleges szerepet tölt be a térség északnyugati peremén. Egyrészt a 19. század óta a nagyhatalmak terjeszkedési zónái közé ékelődött jelentős ütközőállam, másrészt a pufferé mellett a híd szerepét is sokan szeretnék betöltetni vele. Pakisztánban, de Indiában is léteztek (és léteznek) olyan geopolitikai forgatókönyvek, amelyek összekötő kapocsként képzelik el Dél-Ázsia, a posztszovjet Közép-Ázsia és a Közel-Kelet között. Permanens belső instabilitása miatt azonban egyik funkciónak sem tudott igazán megfelelni.

Afganisztán életében a hidegháború végének politikai változásai a Szovjetunió erőinek kivonulásával vették kezdetüket. E fordulat a stratégiai alapszituációt megváltoztatta ugyan, de a polgárháború elcsitulását nem eredményezhette, mivel annak okai, illetve a küzdő felek céljai jóval túlmutattak a szovjet katonai jelenlét kérdésén. Dél-Ázsia legnyugatibb fekvésű államában ekkorra már szinte semmi sem volt, amit az úgynevezett posztvesztfáliai nemzetközi rendszerben egy releváns állami aktor ismérvének tekintünk. Noha az országnak voltak nemzetközi jogi értelemben elismert határai és államterülete, ez nem működött egységes gazdasági és politikai térként. A kabuli kormány a polgárháború feltételei mellett szinte természetes vonásként nem volt képes szuverenitást gyakorolni a terület egésze felett, és nem rendelkezett az erőszak monopóliumával sem. További problémát jelentett a lakosság jelentős etnikai és szociális (a törzsi kötelékeket megőrző) fragmentáltsága is, amelynek következtében az egységes nemzet gondolata legfeljebb politikaelméletként vagy társadalmi ideálként fogalmazódhatott meg, semmint realitásként. Ahogy a hidegháború időszakával foglalkozó fejezetben már érintettük, ehelyett sokkal inkább az etnikai nacionalizmus (elsősorban a pastun, majd a második legerősebbként a tádzsik), illetve a vallási/világnézeti alapon egységet teremtő ideák kerültek a jelentősebb közösségi identitásokat formáló eszmék szerepébe.

Az ország 1987-től az Afganisztáni Köztársaság hivatalos nevet viselte, hivatalos állami ideológiája pedig az iszlám szocializmus volt. Vezetője, Mohamed Nedzsibullah egyszerre volt a Szovjetunió által támogatott Afganisztáni Népi Demokratikus Párt főtitkára és az ország elnöke. Kormányzásának napjai azonban a szovjet támogatás elapadásával minden, a helyzetre rálátással rendelkező szereplő véleménye szerint meg voltak számlálva. A kérdés leginkább csak az volt, hogy meddig kell még számolni? Washingtonban az a nézet uralkodott, hogy nem sokáig, és az amerikai fél fenntartotta a mudzsáhidok támogatását. [50] Még 1990 márciusában Sahnaváz Tanaj altábornagy-honvédelmi miniszter – Gulbuddin Hekmatjár keményvonalas iszlámista mudzsáhid vezér és a pakisztáni kormányzat támogatásával – megkísérelte puccsal eltávolítani Nedzsibullah elnököt. [51] Kísérlete kudarcba fulladt, ám az eset újfent rávilágított Pakisztán játszmáira, amelyek keretében igyekezett érdekeinek megfelelően alakítani Afganisztán egyre instabilabbá váló belső viszonyait. Kabul urai azonban csak valamennyi időt nyerhettek, háborút nem.

Nedzsibullah végül 1992 márciusában jelentette be, hogy elfogadja az ENSZ tűzszünetre és a polgárháborús felekből álló ideiglenes kormány felállítására vonatkozó tervét. Veresége ezzel nyilvánvalóvá vált azok számára is, akik még kitartottak mellette. Megindultak az ilyenkor szokásos átállások és túlélési taktikázás, aminek következtében Nedzsibullah maradék hatalmának szertefoszlása visszafordíthatatlanná, a mudzsáhidok előrenyomulása pedig feltartóztathatatlanná vált. A legsúlyosabb csapást e tekintetben a kormány első számú katonai vezetőjének (és a későbbi évtizedek fontos szereplőjének), az üzbég Abdul Rasíd Dosztum tábornoknak az átállása jelentette a mudzsáhidok oldalára. [52] Nedzsibullah végül április 16-án mondott le elnöki mandátumáról, és kérte az ENSZ védelmét, amit meg is kapott. Indiába emigrálásához azonban Újdelhi végül nem járult hozzá. India ekkor már a győztesnek látszó mudzsáhidokra tett, és nem akart ellenséges viszonyba kerülni velük. Kiértékelvén a helyzet megváltozásából fakadó lehetőségeket, az indiai külpolitika nem ragaszkodott korábbi szövetségeseihez, sokkal inkább igyekezett stabil kapcsolatokat megőrizni Afganisztánnal és ellensúlyozni Pakisztán térnyerését, amennyire lehet.

A mudzsáhid erők Kabulba való bevonulása után Nedzsibullah gyakorlatilag Ahmed Sah „Maszúd”, a tádzsik származású tábornok-hadügyminiszter kegyeire volt utalva. Ez önmagában sem ígért sok jót a jövőjét illetően. 1992. április 24-én a mudzsáhid frakciók többségének részvételével kihirdették a Pesávári Megállapodást, amely lényegében Afganisztán ideiglenes kormányának összeállításáról szólt, elosztva a vezető pozíciókat az egyes szervezetek között. Kétéves periódust szabtak meg az átmeneti kormányzásra, és Afganisztáni Iszlám Államként határozták meg az általuk létrehozott politikai formációt. [53] Nemzeti egységről nem lehetett beszélni, mivel jelentős ellenzői is voltak a megállapodás szerinti kormányzásnak. Közülük Gulbuddin Hekmatjárt szokták első helyen említeni. Ő és Hizb-i-Iszlámi mozgalma volt ekkoriban Maszúd és Dosztum közös ellensége. Hekmatjár igen sajátos figurája volt a korabeli afgán politikának. A polgárháború mindkét oldalával szembekerült, és szoros kapcsolatot ápolt a pakisztáni katonai vezetéssel, ám radikalizmusa és az intrikái miatti bizalmatlanság beszűkítette bázisát.

A közös ellenség legyőzése természetszerűen felszínre hozta a mudzsáhid csoportok közötti nézet- és érdekkülönbségeket. Afganisztán hatékony és egységes kormányzásáért pedig csakhamar kihívót kaptak a tálib mozgalom képében. A tálibok (a pastu kifejezés tanulókat/diákokat jelent) éppúgy a szovjetellenes dzsihád „termékei” voltak, mint a mudzsáhid frakciók, de jelentősen megkülönböztette őket tőlük szigorú eszmei elköteleződésük, amely az iszlám szunnita ágának szélsőséges értelmezésén nyugodott. Mozgalmuk etnikai vonatkozásban leginkább pastun háttérrel bírt, noha a tagjai között számosan voltak olyanok is, akik nem a pastun nemzethez tartoztak (például tádzsikok, üzbégek, beludzsok, ujgurok, de még arabok is). [54] Afganisztán belháborújának ez az 1990-es évek első felében zajló időszaka leginkább hadurak és azok fegyveres hívei közötti küzdelemként írható le, semmiképpen nem népi háborúként. A harcoló felek legszilárdabb törekvése a saját partikuláris (anyagi és hatalmi) érdekeik képviselete volt, ami az ország lakossági tömegeinek általában nem mondott sokat. Ezzel került szembe a tálibok erősen rendpárti, vallási alapon megfogalmazott és eszmei síkon következetes fellépése, amelyet a pakisztáni pastun határvidék medreszéinek ideológiai képzése alapozott meg. Úgy is mondhatjuk, hogy az 1990-es évek Afganisztánja eszmei értelemben Pakisztánban született.

1994 novemberében a tálibok irányításuk alá vonták az ország második legnépesebb városát Kandahárt, amelyet egészen uralmuk végéig szellemi központjuknak tekintettek. Kandahár drasztikusan rossz közállapotairól volt hírhedt ekkoriban, ahol a tálibok gyorsan megszilárdították a rendet. Emiatt eleinte sokan szimpátiával is tekintettek rájuk, mint olyan erőre a polgárháború káoszában, amely képes stabilitást teremteni legalább egyes térségekben. Még nyugaton is voltak, akik így gondolták. A későbbi események azonban hamar eloszlatták a mozgalom körüli illúziókat. A tálibok relatíve gyors előrenyomulása volt tapasztalható a pastun területeken, majd azokon túl is. Kabul bevétele idején, 1996. szeptember 26-án éjjel bestiálisan kivégezték Nedzsibullah volt elnököt, és közszemlére tették testvérével együtt. Híre ment, hogy ebben a pakisztáni titkosszolgálat is közreműködött, [55] de Nedzsibullah kegyetlen halála a tálibok számára is fontos szimbólumértékkel bírt. Mindenki számára dekódolhatóan fejezte ki egy korszak végérvényes lezárulását és egy új eljövetelét. Ez az új időszámítás pedig a tálib uralom rendjét hozza el.

Mohamed Omár molláról, a mozgalom vezetőjéről igen sokáig alig lehetett tudni valamit. Noha több fénykép is keringett róla a köztájékoztatásban, ezek egyikének hitelessége sem volt teljesen bizonyos. Életkora sem volt pontosan ismert. Rendszerének bukásakor, 2001-ben az emír valahol negyven és ötvenes éveinek eleje között járhatott. Jellemző, hogy halálának bekövetkeztéről is több mint két év késéssel szerzett tudomást a közvélemény. A kabuli kormány hírszerző szolgálatának információi alapján 2015. július 29-én jelentette be, hogy Omár 2013 áprilisában, a pakisztáni Karacsíban természetes okokból életét vesztette. [56] Halálát a tálib mozgalom is megerősítette a rá következő napon, eléggé nevetséges színben tüntetve fel a megelőző két év spekulációit a vezér hollétéről és tevékenységéről.

A tálibok hatalomra kerülésükkor már sokaknak nem voltak szimpatikusak, és ez nemcsak eszmei vagy polgárháborús riválisaikra nézve volt igaz (ez utóbbi természetes volt), hanem a muszlim országok elitjeinek többségére is. Fennállása alatt a kormányzatuk mindössze három állammal, Pakisztánnal, Szaúd-Arábiával és az Egyesült Arab Emírségekkel létesített diplomáciai kapcsolatokat. [57] Az országok nagy többsége megtagadta a rendszertől az elismerést, a térségben Irán, India és Oroszország kifejezetten ellenségesen, míg a Kínai Népköztársaság passzív idegenkedéssel viseltetett a tálibok iránt. Elszigeteltségük és az ország egyesítésében mutatott teljesítményük el nem ismerése kifejezetten zavarta a tálib elitet, amely – dacára a hitetlenekkel szemben nyilvánosan hangoztatott megvetésének – időről időre jelét adta annak, hogy hajlandó lenne bizonyos kapcsolatok fejlesztésére a nem rokon kultúrájú országokkal is.

Vallási és ezeknek alárendelten megfogalmazott politikai nézeteiket többnyire a szunnita fundamentalizmus legszélsőségesebb irányzatának tekintették. Széles körű szakmai konszenzus szerint a tálib ideológia három forrásból táplálkozott. Ezek a déobandi iskola [58] tanításai, a szalafita világnézet és a pastun törzsi hagyományok voltak. Valójában azonban eléggé zavaros és a muszlim vallástudósok nagy többségének szemében iskolázatlan elgondolások egyvelegét jelentette mindez. Mohamed Omár molla mozgalmi és katonai vezető volt, nem értelmiségi. Igazi vallástudósként a muszlim világ elismertebb gondolkodói nem vették számításba. Jól kiismerte ugyanakkor magát az afgán társadalmat szabdaló klánharcokban, szektariánus és nemzetiségi ellentétekben (és ki is használta ezeket). Olyan ideológiát azonban, amely valóban forradalmi és vonzó alternatívát jelentett volna az iszlám világ társadalmai számára, nem fogalmazhatott meg. Mint a későbbiek bizonyítják majd, ez nem azt jelentette persze, hogy ne akadtak volna követői, különösen Pakisztán területén.

Az 1990-es évtized végére a tálib rezsim – hivatalos nevén az Afganisztáni Iszlám Emirátus – ellenőrizte Afganisztán területének csaknem 90%-át. Vele szemben elsősorban a tádzsik etnikai háttérrel rendelkező mudzsáhid elit tartotta az ország északkeleti maradékát, nagyjából 5 tartományt. Ide korlátozódott az Afganisztáni Iszlám Állam, amelynek névleges elnöke 1992–2001 között a tádzsik Burhánuddin Rabbáni volt. 1996-tól a tálibokkal továbbra is szembehelyezkedő egykori mudzsáhid frakciók katonai szövetséget hoztak létre Egyesült Iszlám Front Afganisztán Felszabadításáért néven, ami rövidebben csak Északi Szövetségként vált ismertté a külvilág számára. Katonai vezetője Ahmed Sah Maszúd lett, mint a legeredményesebb hadúr. Az Északi Szövetség erői által fenntartott Afganisztáni Iszlám Állam arra elég volt, hogy a külföld szemében létezzen az alternatíva reménye. Több állam (köztük Irán, Oroszország és India) élt is a lehetőséggel, hogy támogatásával segítsen legalább minimális szinten fenntartani ezt az alternatívát. Ám aki Afganisztánnal bármilyen összefüggésben számolni akart, annak a tálibokkal kellett tárgyalnia. Ennek konklúzióit az Egyesült Államokban is levonták. Washington célja saját biztonsági érdekeinek szavatolása volt az Al-Káidával szemben, amelynek vezetője, Oszáma bin Láden 1996-tól nyíltan dzsihádot hirdetett az USA ellen. [59] Még ugyanebben az évben, a tálib kormányzat és az Egyesült Államok első kapcsolatfelvételekor az afgán fél a pastunvali, a pastun törzsi szokásjog vendégjogot illető előírásainak tiszteletben tartásával indokolta Bin Láden befogadását. Eszerint az oltalomért fordulót be kell fogadni és védelmezni kell. [60] Persze e moralizáló megközelítés bármilyen érdekes betekintést is nyújtott az amerikai diplomatáknak a pastun szociális kultúrába, a lényeget illetően mellébeszélés volt. Bin Láden vagyona, összeköttetései és világlátásának népszerűsége a radikális muszlimok körében olyan tényezők voltak, amelyek igen hasznossá tehették őt a rezsim számára. Omár molla állítólag még rokoni kapcsolatot is kialakított a terroristavezérrel, amikor legidősebb leányát kérte feleségül, ezáltal megerősítve a közöttük lévő szövetségi köteléket. [61] A tálibok tehát nyíltan kiálltak Bin Láden mellett, ami automatikusan bevonta őket az al-Káida Egyesült Államokkal szembeni hadjáratába, és célpontjává tette őket Washington esetleges bosszújának. Ennek ellenére 2001 sokkja kellett ahhoz, hogy valódi lépések is történjenek a fenyegetés kiiktatására.

Ahmed Sah Maszúd nem sokkal 2001. szeptember 11-e előtt figyelmeztette az amerikaiakat, hogy forrásai szerint a tálibok készülnek valamire ellenük. Washingtonnak más forrásokból is voltak információi egy készülő támadásról, a feszültség hónapokkal szeptembert megelőzően érezhető volt a biztonsági szolgálatok körében. [62] Maszúd ellen két nappal a terrortámadások előtt sikeres merényletet hajtottak végre, egy videókamerába rejtett bombával. Halálával az ellenzék a legjelentősebb tábornokát veszítette el, ami könnyen az Északi Szövetség katonai összeomlásához vezethetett volna. Ám szeptember 11-e eseményei szinte egy pillanat alatt változtatták meg gyökeresen a tálib kormányzat jövőbeli kilátásait, és ahogy ez törvényszerű volt, ennek megfelelően az ellenzékéét is. Washington katonai megtorló akciója a terrortámadások kitervelőivel és azok bújtatóival szemben ez első órákban eldöntött ténnyé vált. Beavatkozásával pedig egyúttal Afganisztán új politikatörténeti korszakát is megnyitotta.

Afganisztán gazdasága és társadalma az 1990-es évek folyamán

Nagyon fontos tudni, hogy az 1990-es évek Afganisztánjának társadalmi és gazdasági mutatóiról nem állnak rendelkezésre helyi forrásokból származó adatok – a mudzsáhid frakciók és a tálibok ilyeneket nem publikáltak. Emiatt számos ismeretünk a témában külső forrásokból származik.

Hivatalos népszámlálást utoljára 1979-ben tartottak az országban, [63] amelyet sem az 1990-es években, sem az e kötetben vizsgált korszak végéig egyszer sem ismételtek meg, így a lakosság lélekszámáról csak hozzávetőleges adatok vannak. Ebben a könyvben többnyire a Világbank adatsorából merítünk, Afganisztán esetében azonban ezt kiegészítjük az afgán állami intézmények későbbiekben született becsléseivel. Forrásaink szerint Afganisztán népességének lélekszáma a gyatra életkilátások és a magas gyermekhalandóság ellenére is több mint 74%-kal növekedett 1990 és 2001 között. [64] A folyamat még a tálibok megjelenése előtt megindult, és éppen 1996 és 2001 között jellemezte egy lassuló periódus, minden jel szerint az új lendületet kapó kivándorlás miatt. A meg-megújuló menekülthullámok együtt jártak az afgán polgárháborús periódusokkal, és fokozták a bizonytalanságot az ország rezidens népességével kapcsolatban, amelyet 1990-ben valamivel kevesebb mint 12,5 millióra tehetünk.

A szó szoros értelmében vett afgán nemzetről nehéz beszélni. Amikor e kötetben az „afgánok” kifejezést használjuk, akkor a jelenkori Afganisztán népességét értjük alatta. Ám történelmileg az afgán kifejezés inkább a pastunokat takarta, akiket itt minden esetben a népnevükön említünk. Ők voltak a történelmi Afganisztán eredeti megalapítói és fenntartói, kiknek nemzeti öntudatában máig él az a vélekedés, hogy az ország tulajdonképpen az övék, és a többi lakossági csoport csak meghódított kisebbséget képez benne. Afganisztánban tizennégy jelentősebb etnikai csoportot szoktak megkülönböztetni, [65] közülük öt-hat a relatíve nagyobb lélekszámú. Társadalmon belüli részarányaikat illetően sok a bizonytalanság, amit az egyes politikai szereplők saját érdekei alapján született túlzó becslései is fokoznak. 1996-ban az ország etnikai összetétele hozzávetőlegesen a következő képet nyújthatta.

4. ábra: Afganisztán lakosságának hozzávetőleges etnikai arányai (1996)

Forrás: Library of Congress: Afghanistan. Library of Congress Country Studies, [é. n.]

Mint látható tehát, az államot létrehozó pastunok csak relatív többséget alkottak. Közülük is érdemes kiemelni a két vezető törzsi konglomerátum szerepét. Eszerint a pastunok 11,4%-a a Durráni törzsszövetséghez, míg 13,8%-a a Ghilzái törzsszövetséghez tartozott. A pastun nemzeti eszmével – jóllehet, azt sokáig igyekeztek az állam kulturális felépítményének alapjává tenni – nem azonosult a többi nagy népcsoport, ehelyett párhuzamos etnikai identitások erősödtek meg. Az afganisztáni lakosság etnikai-nyelvi kereteken átívelő nemzeti összetartozásának megteremtésére 2001 után hivatalos állami törekvés fogalmazódott meg, ám valósággá e sorok születéséig sem vált. Ugyanakkor az etnikai identitások fennmaradása egyúttal fontos politikaformáló tényezőkké tette azok elitjeit. Ez a tálib időszakban a rendszerrel együttműködők, illetve az azzal szembehelyezkedők csoportjainak kialakításában játszott döntő szerepet.

A második legnépesebb közösség továbbra is a tádzsikoké, akik az ország északi részének domináns nemzetiségét alkotják, és régóta a második erő szerepét játsszák az ország belpolitikai életében. A mindenkori pastun dominancia ellenzékének döntő részét alkották, amihez nemcsak társadalmi részarányuk, de többségi településterületük is támaszul szolgált. Az Északi Szövetség hátországaként funkcionált Badahsán tartomány is az afganisztáni tádzsikok településterületéhez tartozik.

A harmadik legnépesebb nemzetiségi közössége a hazaráké, akik Közép-Afganisztánban rendelkeznek többségi településterülettel (Hazáradzsát). Helyzetük speciális az afgán társadalmon belül, a többségétől eltérő antropológiai és kulturális jellemzőik miatt. A hazarák minden valószínűség szerint kelet-ázsiai eredetű népcsoport, és noha szintén az iszlám hívei, annak tizenkettes síita irányzatához tartoznak. Emiatt a szunnita többségű lakosság (a pastunokkal egyébként sok más tekintetben szemben állók is) általában idegenkedéssel viszonyul hozzájuk. Ők alkotják az afganisztáni társadalom hagyományosan legdepriváltabb, legtöbbet támadott etnikai közösségét. A tálibok szelektáltan kezelték őket, az együttműködő hazara vezetők embereit inkább kímélték, míg az aktívan ellenállókkal szemben irtóhadjáratot folytattak. Mindemellett a hazarák többnyire a rendszer ellenzékét támogatták, és területeik felett nem volt szilárd ellenőrzése a tálib kormányzatnak. A többi nemzetiség közül az üzbégek és türkmének ugyan az előzőekénél jóval kisebb lélekszámot képviselnek az északi területeken, ám a pastunok belpolitikai dominanciájának ellensúlyozásában hasonlóan érdekeltek, és különösen az üzbégek a belháborúnak is fontos szereplői voltak.

Afganisztán korábban is gyengén fejlett, agrárdominanciájú gazdaságát az 1990-es évekre teljesen tönkretette a polgárháború. Az orosz segélyek 1992. januári elapadása [66] pedig tovább rontott a helyzeten az addig is erőteljesen külső forrásokra szoruló országban. Megbízható statisztikai adatokkal a gazdaság különböző ágazatainak teljesítményéről és a GDP alakulásáról ebből az időszakból egészen a 2000-es évek elejéig szintén nem rendelkezünk. Szembetűnő volt azonban, hogy a lakosság jelentős része számára a legalapvetőbb létszükségletek (tiszta ivóvíz, fűtőanyag, élelmiszer vagy éppen tartós élet berendezésére alkalmas otthon) biztosítása is óriási nehézségekbe ütközött. Ez nemcsak az évtized első felében volt jellemző, hanem a tálibok hatalomátvételét követően is, amikor az ország legnagyobb részén viszonylagos politikai stabilitás alakult ki. Noha a tálib uralom kiépülése a maga terrorisztikus kísérőjelenségei mellett is rendezettebb viszonyokat hozott a korábbiaknál, különösen Dél- és Közép-Afganisztán lakosságának életébe, jelentősen csorbította a rendszer külső megítélését, hogy az további visszafejlődést hozott az ország társadalmi és anyagi viszonyaiba a megelőző állapotokhoz képest is. Igaz, a polgárháború következményei maguk sem kedveztek a fejlődésnek, és Afganisztánt jelenkori történelme folyamán rendre Ázsia egyik legszegényebb területeként ismerték. Ám ez önmagában nem mentette, hogy a talibán a gazdasági összeomlással semmit sem tudott kezdeni. Ehhez sem pénz, sem szakértelem nem állt rendelkezésére – és persze az ideje sem volt sok. Ilyen feltételek mellett a külföldi segélyszervezetek tevékenysége lényegében életeket mentett, és sokak számára az egyetlen valódi mentőövet jelentette. Ugyanakkor a tálib hatóságok a külföldiektől is elvárták az előírt normák követését, és általában is az idegen hatalmak ügynökeit látták bennük, akik a rendszer fellazítására törekednek. Megtűrni leginkább azokat voltak hajlandók, akiktől pénzt remélhettek. Ez a hozzáállás a rendkívül elmaradott ország fejlődéséhez szükséges külföldi tőke behozatalát lehetetlenné tette.

Minden jel szerint a mezőgazdasági szektor maradt a legstabilabb, továbbra is ez adott munkát az emberek döntő többségének. Termékei között az ópiummák különös jelentőségre tett szert. Noha a tálibok ideológiai okokból ellenezték minden tudatmódosító hatású anyag (kábítószer, alkohol) fogyasztását, az ópium és heroin informálisan az ország legeladhatóbb exportcikke lett. Számos félreértés született a későbbiekben annak kapcsán, hogy a „tanítványok” miként viszonyultak a kábítószer-termeléshez. Az 1990-es évek folyamán az ópiummák-termelés Afganisztánban trendszerűen növekedett egészen 2001-ig, amikor a tálib vezetés betiltotta a termesztését. Erre az ideológiai averziókon túl több oka is lehetett, a kedvezőbb értékesítési feltételek kivárásától a külföldi elismerés érdekében megteendő gesztusig. [67] Ekkor a korábbi 82 ezer hektárról 8 ezer hektárra csökkent a máktermő területek kiterjedése, [68] amit sokan a tálibok rendteremtő politikájának érdemeként fogtak fel. Nem mellesleg pedig annak bizonyítékaként, hogy legalább ideig-óráig engedelmességre tudták bírni az általuk kormányzott területek lakóit. A rendszer bukása után a máktermesztés jövedelmezősége ugyanakkor gyorsan utat tört, és a termőterületek mérete 2003-ra újra elérte, 2004-re pedig lényegesen meghaladta a 2000-ben regisztrált értéket. [69] Ennek nyomán bár igaz, hogy a talibán bukása után lényegesen felduzzadt a kábítószeralapanyag-termelés a dél-ázsiai országban, azt nem állíthatjuk, hogy ezt megelőzően ne lett volna jelentős. A kulcsprobléma a lakosság megélhetése és az állami bevételek biztosítása volt, amelyhez a máktermelésből származó bevételek nagyon is hozzátartoztak. Persze az afgán máktermelőből egy percig sem lett gazdag drogbáró, a terméken realizálható haszon igen kis része kötött ki nála, ám még ez is megbecsülendően stabil egzisztenciát jelentett az általános elszegényedés közepette.

Mindennapi gyakorlatukban a tálibok egy általuk elképzelt és idealizált, ám képtelenül életidegen muszlim etikára, isteni eredetű igazságra hivatkozva tartották terror alatt a lakosságot. Elvárták, hogy eszméiket mindenki elsajátítsa, és egyaránt lelkesedjen értük. Afganisztán úgynevezett talibanizációja egy, a társadalom korábbi törzsi vagy eszmei törésvonalait érvénytelenítő, egységesítő eszme megteremtésére törekedett, elképesztő agresszivitással. Vallási fundamentalista nézeteik sem voltak azonban kizárólagosak, helyenként a pastun nacionalizmus megnyilvánulásaira is volt példa a részükről. Továbbra is alapvetően a pastunok államaként tekintettek Afganisztánra, és erős ellenérzésekkel viseltettek a társadalom korábban is háttérbe szorított, idegenként kezelt csoportjaira, különösen a hazara közösségekre.

A tálibok rendszerének kiépülésével a társadalmi/politikai modernizáció lekerült a napirendről Afganisztánban, és sokkal inkább az addigi, egyébként is szerény és felületes eredmények felszámolását célzó (egyfajta antimodernista) törekvések érvényesültek. Ezzel az ország még jobban elszakadt a Dél-Ázsia egyéb társadalmait jellemző folyamatoktól. Sokan és sok helyen részletezték már, hogy milyen tilalmakat hozott a lakosság számára Omár molla és társai életfelfogása. Ehelyütt csak annyit érdemes ezekből megemlíteni, amennyi segít értékelni a 2001 után bekövetkezett változásokat.

Különösen fontos, hogy a nőket a háztartás vezetésén, valamint férjük, gyermekeik és idős családtagjaik ellátásán kívül lényegében minden egyéb tevékenységtől eltiltották, egyetlen lehetséges életútjukként a háziasszony szerepét jelölve ki számukra. Kabul utcáin, ahol korábban kosztümben és körömcipőben járó nőket lehetett látni, az egyéniségtől megfosztó, egész testet (egy vékony hálóval még a szemeket is) elfedő női ruházat, a burka vált a városkép részévé. Tanulási lehetőségeiktől elzárták őket, mondván, hogy először a férfiak számára kell biztosítani a megfelelő színvonalú oktatást. 2000-ben a minimum 15 éves nők mindössze 12,6%-a tudott írni-olvasni.