Megjegyzés a nevekkel kapcsolatban

A tizenkilencedik század tudományos közege markánsan különbözik a huszonegyedik századétól. Nemcsak a vizsgálati módszerek drámai változására gondolok, hanem a pazar bőségre is: 1800 és 1900 között sokszor, nagyon sokszor kevesebb tudományos cikk jelent meg, mint pusztán az elmúlt évtizedben. A neandervölgyi emberről szóló hiteles beszámoló megírásakor lehetőség kínálkozik arra, hogy a legfontosabb korai őskorra szakosodott történészeket részletesen számba vegyük, már csak azért is, mert olyan kevesen akadtak. Ráadásul a tizenkilencedik században és a huszadik elején ezek az egyének mutatják meg, hogy a neandervölgyiekkel kapcsolatos első felfedezések – tágabb értelemben – miként hatottak a tudományra és a társadalomra.

Nagyjából 1930-tól kezdve a témával foglalkozó emberek száma valóban nagyon felduzzad, ezért úgy döntöttem, hogy nem nevezek meg több személyt, hanem általánosságban „régészekre” vagy „kutatókra” hivatkozom. Ez éppúgy szól az olvashatóságról (úgy tapasztalom, hogy a nevek és laboratóriumok felsorolásán hajlamosak vagyunk mentálisan átugrani), mint a tömörségről. Nem volt könnyű meghozni ezt a döntést, mivel tudományos képzésben részesültem, ahol minden kijelentésünket hivatkozásokkal kell alátámasztani. De a Rokonság című kötetemhez szükséges másfajta írásmód esetében minden egyes szónak jelentőséget akartam tulajdonítani a neandervölgyiek történetének elmesélésében. Egyszerűen nem volt elég hely arra, hogy minden egyes lelőhely vagy információ esetében megemlítsük a kutatók nevét és hovatartozását.

Azt viszont leszögezem: semmiképpen sem akarom azt sugallni, hogy a névtelenek hozzájárulása ahhoz, amit az elmúlt 80-90 évben a neandervölgyiekről megismertünk, kevésbé lenne fontos. A szövegben név szerint nem említett személyek közül sokan kollégáim voltak és maradnak; néhányukat közeli barátaim között tudhatom. Nevük és publikációik megtalálhatók a könyvhöz tartozó online bibliográfiában (rebeccawraggsykes.com/biblio), de itt külön szeretném őket megemlíteni, mivel az ő elkötelezettségük, kitartásuk, inspirációjuk és szó szerint értendő verejtékezésük nélkül ez a könyv nem született volna meg.

Bevezetés

Időn kívüli hang tölti be a barlangot: nem a hullámok zúgása és sóhajtozása, mert a tenger eliramodott, ahogy a hideg megvetette a lábát, és a hegyek a jeges páncél ellen grimaszolnak. Most durva falak kerítik be a lágyan elhaló lélegzetet, lassuló pulzust üldöznek. A világ végén (szó szerint és átvitt értelemben is) az Ibériai-félsziget utolsó neandervölgyi embere az alacsonyan ragyogó napot figyeli a távoli Földközi-tengeren. Ahogy a kovakő-sötét égbolt szürke hajnallá szelídül, a szirti galambok lágy turbékolása eggyé válik az éhes gyermekként rívó, eltévedt sirályok vijjogásával. De nincs többé csecsemő, nincs többé ember, senki, aki csatlakozhatna a köddé foszló csillagok kémleléséhez; aki virrasztana, amíg az utolsó lehelet is távozik a légkörből, hogy aztán elhaljon.

Alig negyvenezer évvel később az óceánok vízszintje ismét megemelkedett, a tengerekből kipárolgó levegő sós, és ugyanannak a barlangnak a falai hangokat és zenét visszhangoznak – az ősök álmának rekviemjét.

Ez a Gorham-barlang, Gibraltáron, 2012-ben. A régészek és antropológusok évente Európa ezen kellemes, déli csücskében gyűlnek össze a neandervölgyiekkel foglalkozó számtalan konferencia egyikére. De abban az évben különleges dolog történt. Kid Coma zenész, vagyis Doug Larson biológusprofesszor egyike volt a robusztus, katedrálisszerű barlangokat felkereső látogatóknak. Gitár húrjait kezdte el pengetni, és az „utolsó emberről” énekelt: a legutóbb felfedezett neandervölgyi régészeti leletek az Ibériai-félszigetről és ebből a barlangkomplexumból származnak. A másodperc törtrészéig, amíg hangja visszhangzott a nagy, kőborítású teremben, az előadásokkal kapcsolatos szakmai aggályok, a hevesen vitatott elméletek vagy a kőszerszámok osztályozásának bonyolultsága megpihent. A kollégák megbabonázva élvezték a zeneszót: a kapocs régmúlt és jelen között lebilincselő hatással bírt. A különleges, sajátságosan megható pillanat újra átélhető, mert a közönség egyik tagjának eszébe jutott, hogy lefilmezze a koncertet, így már elérhető a YouTube-on.

Ez a szerenád az évezredek temetőihez valódi fénytörésben mutatja a tudományos életet alakító embereket. Miután az aprólékos gonddal megtartott, objektív tudományos előadásoknak vége, a kávézókban és bárokban kötetlenebb – mi több, szenvedélyes – spekulációk alakulnak ki a kollégák (akik egyben barátok is) között. A beszélgetések az ismert és ismeretlen „álomlelőhelyek” köré szerveződnek, és egytől egyig azt a kérdést járják körül, hogy vajon sikerül-e valaha is megértenünk a nehezen megérthetőt: kik voltak a neandervölgyiek.

Ez a könyv ablakot nyit ezekre a tudományos diskurzusokra. Azoknak szól, akik már hallottak a neandervölgyiekről, és azoknak is, akik még nem; a témában még csak tapogatózóknak és a laikus szakértőknek; de még a tudósoknak is, akik elég szerencsések ahhoz, hogy kutassák ősi világukat. Mert ez egyre inkább egy hatalmas szolgálat: az adatokon és az elméleten átvezető kanyargós utakat rendre új felfedezések keresztezik, amelyek nem ritkán terelőutakra és teljes fordulatokra kényszerítik a szakembereket. A puszta információmennyiséget nehéz feldolgozni: kevés szakembernek van ideje arra, hogy valamennyi friss publikációt elolvasson a saját szakterületén, nem is beszélve a neandervölgyiekkel kapcsolatos összes tudományos eredményről. Még a legtapasztaltabb kutatóknak is tátva maradhat a szája egy-egy új felfedezés láttán.

És ez a nagyfokú érdeklődés és bőséges kutatómunka azért van, mert a neandervölgyiek számítanak; mindig is számítottak. Egyetlen kihalt emberi faj sem rendelkezik olyan vonzerővel, mint ők – nem is tud ellenállni nekik a popkultúra. Ősi rokonaink (az úgynevezett hominin fajok) közül a neandervölgyi ember ténylegesen világhíresség: a jelentős leletek a nagy tudományos folyóiratok címlapjain és az általános média szalagcímein kötnek ki. Lelkesedésünk nem ismer határokat: a Google Trends szolgáltatás adatai szerint a „neandervölgyi” kifejezésre még az „emberi evolúció”-nál is többen keresnek rá.

A hírnévnek ez a foka azonban kétélű fegyver. A szerkesztők tudják, hogy a neandervölgyiekkel kapcsolatos hírek bombabiztosan kattintásvadásznak számítanak, ezért blikkfangos megfogalmazásokkal igyekeznek megragadni az olvasók figyelmét, gyakran az X végzett a neandervölgyiekkel vagy A neandervölgyiek nem is voltak olyan buták, mint gondoltuk különböző árnyalataival.

A kutatók eredményeik nyilvánosságra hozása iránti lelkesedését alaposan visszaveti az a frusztráció, amelyet amiatt éreznek, hogy a médiában rendre úgy jelennek meg, mint következetlenül egyik ötlettől a másikig rohangáló szakbarbárok. A tudomány nyilvánvalóan viták alapján szerveződik; az új adatok és elméletek azonban nem a kutatók tanácstalanságát, hanem végtelen dinamizmusukat tükrözik. Ráadásul a neandervölgyiekkel foglalkozó, egytől egyig közhelyes „híradások” egyet jelentenek azzal, hogy az átlagemberhez soha nem jutnak el a leglenyűgözőbb modern felfedezésekről szóló beszámolók.

A nagyobb képet is nehéz megérteni, amely drasztikusan átalakult 1856 óta, amikor egy német kőfejtőből származó furcsa fosszíliákat{1} egy eltűnt emberi faj maradványaiként azonosítottak. A tudósok elkezdtek ásni ezek után az ismeretlen eredetű lények után, és az első világháború idejére a neandervölgyi csontok növekvő száma már egyértelművé tette, hogy a Föld sok fivérrel és nővérrel ajándékozott meg bennünket. Az érdeklődés a tömegesen talált kőeszközöket sem kerülte el, és megkezdődött a neandervölgyi kultúra első átfogóbb vizsgálata. A kulcs az idő volt: a 20. század közepére a kormeghatározási technikák és a geológiai kronológiák fejlődése révén összekapcsolódtak a korábban bizonytalanul datálható idejű és térben egymástól távol eső lelőhelyek. Ugorjunk hét évtizedet előre: ma ezekre az alapokra építkezve már a neandervölgyiek világának több ezer kilométeres és jóval több mint 350 ezer éves távlatát barangolhatjuk be.

A 21. századi régészet azonban messze van a kezdetektől – inkább hasonlít a futurizmus viktoriánus hívének látomására. A korai őstörténészek a köveken és csontokon kívül nemigen tudtak mást használni a régmúlt rekonstruálásához, miközben a mai kutatók olyan módszerekkel dolgoznak, amelyekről az elődeiknek sejtelmük sem lehetett. A lézerszkennelés a tintarajzok helyett a komplett helyszín képét veszi fel, miközben a szakemberek olyan tárgyakat tanulmányoznak, amelyekről egy évszázaddal ezelőtt még álmodni sem mertek. A halpikkelyektől és madártollszáraktól kezdve akár az egyes tűzrakó helyek mikrotörténetéig éppúgy felismerésekhez juthatunk a mikroszkóp lencséjével, mint a simítókanállal.

Azáltal, hogy rekonstruáljuk azt a néhány percet, amikor egy gömbölyű kavicsból 45 ezer évvel ezelőtt hatékony, éles szilánk lett, úgyszólván bepillantást nyerhetünk a neandervölgyiek hétköznapjaiba. A statikus régészeti lelet maga is dinamikussá válik: szemtanúi lehetünk annak, ahogy a szerszámok lelőhelyről lelőhelyre vagy éppen a környező tájba kerülnek. Akár visszafelé is visszavezethetjük őket az eredeti előfordulási helyükre. És hihetetlenül intim betekintést nyerhetünk a neandervölgyiek testébe. Ha pusztán a fogazatukat vesszük figyelembe: megvizsgálhatjuk a napi növekedési vonalakat, a mikrofényezés alapján képet kaphatunk az étrendjükről, és ha úgy tetszik, kémiailag még „meg is szagolhatjuk” a tűzhely fogkövükbe beszivárgott füstjét.

Ez a rengeteg információ az elmúlt három évtizedben elhozta a neandervölgyiekkel kapcsolatos kutatások reneszánszát. Megdöbbentő felfedezések sora került a címlapokra, amelyek forradalmasították alapvető ismereteinket arról, hogy hol és mikor éltek, hogyan használták az eszközöket, mit ettek, és milyen szimbolikus dimenziókkal rendelkezett a világuk. És ami talán a legelképesztőbb: a fajok közötti szerelemről szóló, egykor feledésbe merült történetek a csontok jellegtelen darabkáiból bontakoznak ki, és egy teáskanálnyi föld egy barlangból egész genomokat képes előállítani.

A hiper-szuper gépekkel minden elképzelhető anyagból kinyerhetünk akár egy terabájtnyi információt, de mindez semmit nem érne, ha a régészek nem ismernék fel, hogy a lelőhelyek kialakulásának módja kulcsfontosságú annak megértéséhez, hogy mit tartalmaznak. Az évezredek során a megőrződés, az erózió és az idő kiszámíthatatlansága miatt már minden csak töredék formájában jut el hozzánk. Az elemzés megkezdése előtt a leletek helyzetének rögzítése kulcsszerepet játszik az egyes rétegek integritásának megértésében. Az eltört és régóta különvált részek újraegyesíthetők, míg a talaj szerkezete, a kovakőszilánkok dőlésszöge vagy az időjárás csontszilánkokra gyakorolt hatása egytől egyig hozzájárul a lelőhely keletkezésének megismeréséhez. Ebből a szedett-vedett és néha kusza archívumból kell megalkotnunk a történelmet.

A régészekben tehát még mindig izgalmat kelt az ásatás, de egy átlagos feltáráson több tíz- vagy százezer gondosan összegyűjtött tárgy keletkezik, amelyeket meg kell mosni, fel kell címkézni, majd egyesével lezárt zsákokba kell helyezni. Mivel a hatalmas, összekapcsolódó adatbázisokban digitálisan egymás mellett léteznek, a régészeknek olyan felbecsülhetetlen erőforrást jelentenek, amellyel a geológia, a környezet és az emberiség tevékenysége közötti kapcsolódási pontok feltárhatóak. Ez az óvatosság megváltoztatta azt is, hogyan bánunk az egykor felhalmozott múzeumi gyűjteményekkel. A „klasszikus” lelőhelyek, amelyek közül néhányat évente több ezer turista látogat meg, egyre inkább új és néha váratlan titkokról rántják le a leplet a legmodernebb technikai feltételek mellett végrehajtott újraelemzések során. Mindezek összessége teszi lehetővé számunkra, hogy minden eddiginél pontosabban válaszoljunk olyan alapvető kérdésre, mint amilyen az, hogy mit evett a neandervölgyi ember.

Mindazonáltal elegendő egy rövid kitérő a neandervölgyiek táplálkozásával foglalkozó tudományterületre, és máris látjuk, hogy milyen megtévesztően egyszerű kérdéssel állunk szemben. Nemcsak a rendelkezésre álló anyagok és módszerek választékáról – az állati csontok arányainak, a fogak és kőeszközök mikroszkopikus kopásának, a konzerválódott ételmaradványoknak vagy a fosszíliák kémiai és genetikai elemzésének vizsgálata – van szó, hanem arról is, hogy a lelőhelyek kialakulásával kapcsolatos egészséges gyanakvás szorosan összefügg a táplálkozás törvényszéki orvostani vizsgálatával. Még a kőszerszámok vágásnyomával borított állati maradványokkal teli helyeken sem mindig egyértelműek a dolgok. A régészek például a saját kárukon tanulták meg, hogy figyelembe kell venni más ragadozók szerepét, és azt a tényt, hogy az egyes testrészek különböző ütemben bomlanak el.

De minden tudományos eredmény hozzátesz egy kis darabot a teljes képhez. Kiderült, hogy nem csak nagy testű vadállatok szerepeltek az étlapon – de vajon a történelem során és a különböző élőhelyeken az összes neandervölgyi ugyanúgy táplálkozott? A neandervölgyiek életében minden összefüggött egymással és mindenekelőtt az olyan nagy kérdésekkel, mint például: Mennyi táplálékra volt szüksége a testüknek? Megfőzték-e az ételüket? Hogyan vadásztak? Mekkora volt a területük? Mi jellemezte a közösségi hálózatukat? Minden egyes kérdés egy új réteghez vezet a sokrétűség térképén.

A minták leletek és helyszínek sokaságából történő kiválogatása egyet jelent azzal, hogy körültekintően kell eljárni, és hidat kell verni a tér- és időbeli elrendezések között. A neandervölgyiek élete négydimenziós volt, így miközben elképesztő részletességgel rekonstruáljuk, hogyan vadásztak rénszarvasra az egyik helyen, meg kell kérdeznünk, hogy mit csináltak máshol és máskor. Sokféle lelőhely létezik, a tetemek köré szórt, mulandó kődaraboktól a kolosszális hamukupacokba temetett csontok tömegéig: állatok százainak romos máglyái. A múlt szeszélyes időbeli ritmusa elevenedik meg az ilyen különböző típusú leletek vizsgálatakor: attól függően, hogyan alakulnak ki a rétegek, két azonos mélységű üledék akár egyetlen délután vagy tíz évezred emlékét is őrizheti. A különböző tárgyak datálása hatékony megoldást jelent, de csak abban az esetben, ha biztosak vagyunk benne, hogy nem mozdultak el a rétegek között. Az egyes leletekből, rétegekből vagy lelőhelyekből nyert információk pedig kifelé terjeszkednek, és összekapcsolják a különböző viselkedési skálákat.

Az ilyen apróságok ritkán jelennek meg a neandervölgyiekről szóló nyilvános vitákban, és a neandervölgyiekről alkotott felfogásunkban sem köszönnek vissza. A legtöbb embernek csupán érintőleges elképzelése van róluk, a tudományos részletek csak egy szűk réteghez jutnak el. Ráadásul esetükben is nagyrészt jég és mamutok alkotják a díszletet. Pedig létezett egy teljesen más neandervölgyi kultúra, túl azon a tartós sztereotípián, amely megteremtette a fagyos pusztaságokban vacogó, rongyos alakokat, akik tulajdonképpen alig húzták ki a Homo sapiens felbukkanásáig, mielőtt véglegesen kihullottak volna a csatasorból. Annak ellenére, hogy soha korábban – például a már-már influenszernek számító kutatókon vagy az élőben közvetített konferenciákon keresztül – nem láthattunk rá ilyen könnyen az aktuális kutatásokra, az új adatok és bonyolult értelmezések özöne igencsak megnehezíti a kiegyensúlyozott és valóban friss nézőpont megtalálását. A valóban „sokkoló” leletek magukra irányítják a folyamatosan pörgő hírfolyamok érdeklődését, és még a kutatókat is meglepik, de nem mindig a legfényesebb csillagok a legérdekesebbek az égen. Meglehet, hogy az alaposan alátámasztott elméletek és évtizedekig tartó viták rossz sajtóval járnak, de mégis az ilyen történetek tartalmazzák a legmeglepőbb gondolatokat a neandervölgyiek életéről.

Sőt, ami azt illeti, nüanszok állnak a megértés valamennyi igazán jelentős átrendeződésének hátterében. Az adatok gyarapodásával a távlati nézőpontok száma is nő, miközben a „mi” és „ők” közötti szakadék folyamatosan csökken. Sok olyan tényező, amiről korábban azt hittük, hogy meghaladta volna a neandervölgyiek ismereteit, mostanra széles körben elfogadott lett az adatok lassú gyarapodásának köszönhetően: a nem kőanyagból készült szerszámok, ásványi pigmentek használata, olyan tárgyak gyűjtése, mint a kagylók és sasmadár karmai… és ezáltal az esztétikával való foglalkozás. Ezenfelül a sokszínűség is teret hódított: a neandervölgyiekre egyre kevésbé gondolunk egyforma homininekként, sokkal inkább egy olyan tágas és gazdag világ lakóira, mint amilyennek a Római Birodalmat ismerjük. Valóságuk hatalmas térbeli és időbeli kiterjedése kulturális sokszínűséget, összetettséget és fejlődést takar. A változatos és alkalmazkodóképes neandervölgyiek olyan elpusztult világokban éltek túl, ahol kilométer magas gleccserek értek össze a tundrával – de valahogy csak boldogultak meleg erdőkben, sivatagokban, tengerpartokon és hegyekben is.

Több mint százhatvan év telt el az (újra)felfedezésük óta, de a neandervölgyiek iránt tanúsított megszállottságunk továbbra sincs fogyatkozóban. Emberi életben nem mérhető léptékű szerelemről beszélünk, de ahhoz a hatalmas időtartamhoz viszonyítva, amíg – napfelkeltére hunyorogva, tüdőnyi levegőt beszippantva, sárban, homokban, hóban gázolva – a földön jártak, ez szinte másodperc-mutatónyi rezdülés az Idő hatalmas óráján. A róluk való gondolkodásunk és róluk alkotott felfogásunk szüntelenül változik, kezdve az átlagemberétől, aki arra keres rá, hogy „A neandervölgyiek emberek?”, egészen azokéig, akik napról napra a maradványaikkal foglalkoznak. A neandervölgyi ember a szemünk láttára teremtődik meg újra, és minden egyes felfedezés újból felszítja vágyainkat (és felkorbácsolja félelmeinket) azzal kapcsolatban, hogy kik is voltak valójában ezek az ősi emberek. A legfurcsább pedig az a túlvilági élet, amelyet soha nem tudtak volna elképzelni: két évszázadnyi tudomány, történelem és populáris kultúra után történetük már elér a távoli jövőnkbe.

A most következő oldalakon a neandervölgyiek huszonegyedik századi portréját rajzoljuk meg, akik már nem tökkelütött lúzerek a családfa elkorhadt ágán, hanem rendkívül alkalmazkodóképes, egyenesen sikeres ősi rokonok. Te magad is azért olvasod ezt a könyvet, mert foglalkoztatnak, akárcsak az általuk felvetett legnagyobb és legnagyszerűbb kérdések: kik vagyunk, honnan jövünk és hová tartunk?

Lépj át az árnyékok felett, hallgass a visszhangokra; van miről mesélniük. Nemcsak az emberlét különböző lehetőségeiről, hanem arról is, hogy új szemmel láthatjuk magunkat. A neandervölgyiekkel kapcsolatban nincs annál dicsőségesebb, minthogy ők hozzánk tartoznak, mindannyiunkhoz, és nem valami zsákutcás, múltbéli jelenséget képeznek. Itt vannak – a kezemben, amint gépelek, és az agyadban, amint megérti a szavaimat.

Olvass tovább, és ismerd meg rokonaidat.

*

ELSŐ FEJEZET

Az első arc

Daraszerű tetőpiszok kapar a talpunk alatt, egy körbe-körbe mozgó űreszköz tetején állunk. Minden bábeli víziónkat felülmúlva, ez a torony úgy nőtt ki a földből, mint egy gigantikus állócseppkő: az emberiség történelmének minden egyes évére jut egy méter. A háromszáz kilométeres magasságú tetőzete felett a Nemzetközi Űrállomás szinte gyorsabban süvít el, mint ahogy az ember pislogni tudna. Ha átnézünk a torony peremén, annak teljes hosszában ezernyi nyílásból származó fényhalót láthatunk. Felfelé LED-világítású lakásablakok, lejjebb – évmilliárdos mélységben – azonban már változik a fény minősége. A szemünk alkalmazkodik, ahogy a borostyánsárga fénycsövek átadják helyüket a világító gázlámpáknak, majd a gyertyák tömeges kórusának.

Most hunyorgunk, de érzékelhető, hogy egy kicsivel lentebb már enyhül a fény. Több tízezer agyaglámpás ódon fénye pislákol, füstnyomaik beborítják a tornyot, de még mindig nem jutottunk le teljesen az emberi történelem mélyére. Előveszünk egy kis távcsövet, és ahogy pupilláink ősi fotonok látványában reménykedve tágulni kezdenek, megelevenedik előttünk tűzrakásaink lángjainak pislákolása, amely harminc kilométer mélyen kezdődik, és tízszer ilyen mélyen folytatódik, egészen háromszázezer évvel ezelőttre visszanyúlva. Lángok és árnyak kavarognak, domborulnak és tükröződnek a kőfalakon, amíg mindent be nem tölt a sötétség, és amíg az évek meg nem számláltathatnak.

Az idő alattomos. Egyszer ijesztően gyorsan iramodik el, máskor olyan lassan szivárog, hogy már tehernek érezzük, amely kizárólag szívdobbanásokban mérhető. Nincs olyan emberi élet, amelyet ne emlékek és képzelődések tarkítanának, még akkor is, ha a jelen szüntelenül áramló folyamában létezünk. Olyan lények vagyunk, akiket sodor magával az idő, de ha egyszer feltűnünk, és megnézzük az egész kanyargó folyót, maga alá temet minket. Nem is annyira a számlálás vagy a mérés jelent kihívást, hiszen a mai tudomány képes a világegyetem korát vagy akár a Planck-időt{2} agyzsibbasztó pontossággal kiszámítani. Az időskála valódi megértése evolúciós, planetáris és kozmikus szinten azonban továbbra is szinte lehetetlen, éppúgy, mint ahogyan az volt az első geológusok számára, akik még a saját, a Föld valódi koráról tett megállapításukat is döbbenettel vegyes érzésekkel fogadták. A három-négy generációval ezelőtti múlthoz – az „élő emlékezet” határához, amelynél tovább kevesen merészkednek – való kapcsolódás nem kihívásmentes. A még távolabbi ősökkel való bíbelődés még ennél is nehezebb. A régi fényképek szépen keretbe foglalják, hogy a perspektívánk miként válik egyre homályosabbá, pedig még ez a vizuális archívum is csak alig néhány előttünk járó generációval távolabbra nyúlik vissza. Ezután a festett portrék birodalmába tévedünk, ahol az irrealitás újabb szövete telepszik a múltra. Felfogni a mély régészeti idő megdöbbentő nagyságát: még ennél is nagyobb próbatétel.

Vannak olyan hasznos elmetrükkök, amelyekkel meg lehet próbálni áthidalni a mi kérészéletünk és az idő végtelen mélysége között tátongó szakadékot. Ha az univerzum 13,8 milliárd évét egyetlen, tizenkét hónapos időszakra szeretnénk zsugorítani, akkor a dinoszauruszok megdöbbentően közel kerülnének a karácsonyhoz, míg a legkorábbi Homo sapiens csak néhány perccel az újévi tűzijáték előtt toppanna be. De az idő viszonyítási skálára történő felrajzolása nem adja vissza az évek roppant nagy, tátongóan hézagos időtartamát. A meglepő összevetések kicsit megzavarják az egészet: Kleopátra uralkodása és a holdraszállás között például kevesebb idő telt el, mint Kleopátra és a gízai piramisok építése között. És most csak az elmúlt néhány ezer évről beszélünk, a paleolitikum, az utolsó jégkorszak előtti régészeti időszak azonban még ennél is észbontóbb. A Lascaux-barlang ugrató bikái időben közelebb állnak a telefonunk által készített fotókhoz, mint a Chauvet-barlang lovakat és oroszlánokat ábrázoló falaihoz. Jogosan merül fel a kérdés: hol van a neandervölgyiek helye? A neandervölgyi ember ugyanis messze visszavisz bennünket a kőfalakra rajzolt vadállatok előtti korokba.

Nyilván lehetetlen pontosan meghatározni, hogy kik voltak az „első” neandervölgyiek, de 450-400 ezer évvel (ka{3}) ezelőtt önálló populációt kezdtek alkotni. Az éjszakai égboltra, amely akkoriban a Föld számos hominin populációja felett lebegett, rá sem ismernénk, naprendszerünket pedig fényévekre találnánk jelenlegi pozíciójától a véget nem érő galaktikus keringőben. A neandervölgyiek időbeli uralmának felénél, nagyjából 120 ezer évvel ezelőtt megállva, amikor a föld és a folyók már többnyire felismerhetők, a világot mégis egészen másnak érezzük. Melegebb van, a jégolvadás által felduzzasztott óceánok pedig elárasztották a szárazföldet, sok-sok méterrel feljebb tolva a tengerpartokat. Hihetetlen trópusi vadállatok barangolnak még Észak-Európa nagy völgyeiben is. A neandervölgyiek bámulatosan sokáig fennmaradtak: összesen 350 ezer évig, mígnem valahol 40 ezer évvel ezelőtt szem elől tévesztjük őket (vagy legalábbis a fosszíliákat és a leleteket).

Szédítő távlat! De a megállapítás nem csak az időtényező kapcsán helytálló: a neandervölgyiek figyelemre méltóan nagy kiterjedésű területet népesítettek be. Mivel inkább eurázsiaiak, mint európaiak voltak, Észak-Walestől egészen Kína határáig és délre, az arab sivatagok pereméig megtalálhatók voltak.

Minél többet tudunk meg a neandervölgyiekről, annál nagyobb kiterjedésre és komplexitásra látunk rá. Ha minden tényezővel akkurátusan foglalkoznánk, könnyen összezavarodhatnánk: több ezer régészeti lelőhely van. Ezért ragaszkodunk az alapokhoz: a neandervölgyiek történetének legfontosabb helyszíneihez, amelyek történetük próbaköveiként szolgálnak, miközben területük hatalmas kiterjedésére is rápillantunk. Némelyik – akár a spanyolországi Abric Romaní lelőhely, akár a szibériai Gyenyiszova-barlang – hihetetlen történeteket mesél nekünk a huszonegyedik századi felfedezésekről. Mások, mint például a délnyugat-franciaországi Périgord szívében található Le Moustier sziklabarlang, a neandervölgyiek életének krónikáját a régészet történetével összefonódva testesítik meg. Két rendkívül fontos csontvázat találtak itt, amelyekkel később találkozni fogunk, de ez egyben litikus (kőlelet típusú){4} lelőhely is, ahol egy sajátos neandervölgyi kultúrát határoztak meg. Ha beszélni tudna, a Le Moustier több mint egy évszázadnyi kutatásról mesélne: számos tudóst látott vendégül, és még az első világháborút megelőzően is jelentős geopolitikai aggályok gyújtópontja volt. A neandervölgyiek története igazán mégsem Le Moustier-ben kezdődik, mint ahogyan nem is az 1914-es esztendő Franciaországában. Vissza kell ugranunk az időben még öt évtizedet, az 1850-es évekbe.

Nullpont

Mindenki szereti a „hogyan ismerkedtetek meg?” történeteket. A neandervölgyiekkel való összefonódásunk nehezen szétszálazható históriáját az ösztönös megérzés és a tanácstalanság szálai kuszálják össze: kapcsolatunkat az ipari forradalom teremtette, világégések tépázták meg, de máig elveszett és megtalált kincsek fénye ragyogja be. A sok tízezer évvel ezelőtti elfeledett találkozásoktól kezdve, amikor még élő emberként tekintettünk egymásra, egészen ősi rokonaink tulajdonképpen nemrégiben történt újrafelfedezéséig, rajongásunk örökre szól. A fagy és a mamutok bűvkörében csábítónak tetszik a gondolat, hogy beindítsunk egy időgépet, és egyenesen a pleisztocénbe{5} repítsük vissza magunkat. De a közepén kell belevágnunk ebbe a nagy és szövevényes történetbe, ha tisztán akarjuk látni a kezdetet és a véget.

Tegyünk meg öt-hat generációnyi időt a múltba, hogy tanúi lehessünk az emberré válással foglalkozó tudomány születésének. Mint minden alapvetően nárcisztikus dolog (végtére ez mégiscsak a viktoriánus világnézet szüleménye), ez a történet is már eleve arról szól, hogy kik és miért vagyunk. A világ eddigi talán legnagyobb társadalmi-gazdasági fellendülése közepette a tizenkilencedik századi tudósok nehezen tudtak mit kezdeni az európai barlangokból előkerülő különös csontokkal. Egy dolog azonban kezdettől fogva biztos volt: a neandervölgyiek mind nagyobb és nagyobb vitákat robbantottak ki arról, hogy mit is jelent embernek lenni. Kevés ennél jelentősebb kérdés tehető fel, és a puszta kíváncsiságon túl a válaszok súlya valódi mélységekre tár ajtót. Ha figyelemmel követjük, hogy a korai őstörténészek hogyan birkóztak meg ezeknek a zavarba ejtő teremtményeknek a kategorizálásával, talán jobban rálátunk arra, hogy mennyi ellentmondásos dolgot hittek a neandervölgyiekről, és magyarázatot kaphatunk ma is fennálló előítéleteinkre.

Ez a történet 1856 késő nyarán kezdődik. A növekvő márvány- és mészkőipari keresletet kiszolgáló kőfejtés fokozatosan felemésztette a Düsseldorftól délnyugatra fekvő mély szurdokot, amelyet egykor Poroszország festői szépségű helyszíneként ismertek. A sziklacsúcsoknál egy – Feldhofer-barlang néven ismert – üreget tártak fel, amelyet sűrű, ragadós üledék tömített el, így a hozzáférés érdekében kénytelenek voltak felrobbantani. Az egyik kőbányatulajdonos azonban nem hitt a szemének, amikor megpillantotta azokat a nagy csontokat, amelyeket a munkások a barlang szájából dobáltak ki. Mivel tagja volt egy helyi természettudományi egyesületnek, arra gondolt, hogy ezek akár tudományos érdeklődésre számot tartó régi állati maradványok lehetnek, így hát megmentett egy különböző darabokból álló gyűjteményt, beleértve egy koponya tetejét is. A természettudományi klub alapítója, Johann Carl Fuhlrott kilátogatott a helyszínre, és megállapította, hogy a csontok emberi maradványok. Ráadásul fosszíliák, tehát nagyon régiek lehettek.{6}

Úgy tűnik, a Feldhofer-felfedezés már a sajtóhírek megjelenésekor megragadta a helyiek fantáziáját, és a szellemi hierarchia legmagasabb fokán álló tudósok egyre-másra meg kívánták tekinteni a rejtélyes csontokat. 1857 elején Hermann Schaaffhausen bonni anatómusnak elküldték a koponyatetőről készült öntvényt, aki szerencsére nem vetette el a lehetőséget, hogy fosszilis emberi maradványok kerültek felszínre. Végül a tényleges maradványokat tartalmazó fadoboz – Fuhlrott kíséretében – az alig tíz éve átadott vasútvonalon Bonnba robogott. Schaaffhausen hozzáértő tekintete azonnal a csontok – mindenekelőtt a koponya – abnormális tömegére szegeződött, míg más vonások, mint például a ferde homlok, a majmokra emlékeztették. Tekintettel nyilvánvalóan ősi állapotukra és barlangi eredetükre, Schaaffhausen hajlamos volt egyetérteni azzal, hogy bizonyára az emberek egy primitív fajtájának csontjait tartja a kezében. Ugyanennek az évnek a nyarán Fuhlrott-tal közösen bemutatták eredményeiket a Rajna-vidéki és Vesztfáliai Porosz Természettudományi Társaság közgyűlésén. Néhány évvel azt követően, hogy ilyen nem hivatalos módon prezentálták őket a társadalomnak, a további szerencsésen megmentett csontokból „életre kelt” az első tudományosan megnevezett fosszilis ember: a Homo neanderthalensis.

A „neandervölgyi” kifejezés ma mindannyiunknak ismerősen cseng, története mégis tele van furcsa egybeesésekkel. A csontok eredeti nyughelyét rejtő Neanderthal (a német Thal – mai helyesírással: Tal – szó jelentése „völgy”) Joachim Neanderről, a késő tizenhetedik századi tanáremberről, költőről és zeneszerzőről kapta nevét. Neander kálvinista volt, akinek hite részben a természetben gyökerezett, többek között a Düssel folyócska híres szurdokjában. A völgyszoros geológiai csodái – szirtek, barlangok, boltozatok – annyira magával ragadták a művészeket és a romantikusokat, hogy önálló turisztikai ipar épült köré. Joachim Neander 1680-ban hunyt el, de magasztos himnuszai – amelyek három évszázaddal később II. Erzsébet brit uralkodó gyémántjubileumán csendültek fel – maradandó örökséget teremtettek. A tizenkilencedik század elején a szurdok egyik képződményét róla nevezték el Neanderhöhlének, azaz Neander-barlangnak, azonban néhány évtizeden belül a tájkép annyira megváltozott, hogy arra Joachim már rá sem ismert volna. A hatalmas kőfejtő munkálatok következtében a szurdok eltűnt; az újonnan kialakult völgyre elkezdtek Neander-völgyként hivatkozni. És most jön a bizarr fordulat: Joachim családneve eredetileg Neumann volt, amit a nagyapja – a klasszikusabb nevek divatjának megfelelően – változtatott Neanderre. A Neumann – akárcsak a Neander – szó szerint „új embert” jelent. Keresve sem találhatnánk jobb nevet annak a helyszínnek, ahol először fedeztük fel egy másfajta ember nyomait, igaz?

Még ha az anatómiai érvek nyilvánvalónak is tűntek, bizonyítani kellett, hogy a csontok valóban hihetetlenül régiek. Fuhlrott és Schaaffhausen visszatértek a kőfejtőbe, hogy kikérdezzék a munkásokat, akik megerősítették, hogy a maradványok körülbelül fél méter mélyen feküdtek az érintetlen agyagban. Fuhlrott félig bibliai, félig geológiai köntösbe öltöztetett értelmezése szerint mindez az özönvíz előtti korszakra utalt, alátámasztva a csontvázak rendkívül ősi mivoltát. A felismerés nyomán tudóstársaival elő is álltak a nagy horderejű bejelentéssel: egy mostanra eltűnt emberi faj már a H. sapiens előtt is létezett. A konvergenciák sora itt még nem ér véget: ugyanebben az évben, tehát 1859-ben a Darwin és Wallace által felvetett természetes kiválasztódás elméletével újabb megrázkódtatás érte a tudományos közösséget. A Feldhofer azonban csak körülbelül két évvel később vált igazán ismertté, amikor a lenyűgöző biológus, George Busk angolra ültette át az eredetileg német nyelvű írást.

Manapság kevés szó esik Buskról, pedig a tizenkilencedik századi tudományos elit egyik központi figurája volt, aki számos kortársához hasonlóan olyan gazdag, multidiszciplináris érdeklődéssel rendelkezett, amelyre ma már szinte felfoghatatlanként tekintünk. Busk, aki a Földtani Társaság tagja, a Néprajzi Társaság elnöke, és 1858-ra már a Linné Társaság, a legjelentősebb biológiai egyesület zoológiai titkára volt, kommentárral látta el a Feldhofer-felfedezés 1861-es fordítását. Rámutatott, hogy a kihalt állatok mellett másutt talált tárgyi leletekkel hitelt érdemlően igazolták az emberiség múltjának szélső értékét, magát a koponyát pedig a csimpánzok koponyájával vetette össze. Egyúttal azt is megállapította, hogy nem ártana sürgősen találni egy újabb leletet.

Valójában már korábban is léteztek fel nem ismert maradványok. Az emberiség évezredekre elfelejtette rég elveszett rokonait, majd a tizenkilencedik század első felében – akárcsak a késésben lévő buszok – a semmiből egyszerre három is feltűnt a horizonton. Az első neandervölgyi fosszíliát 1829-ben egy bizonyos Philippe-Charles Schmerling emelte ki a földből. Az akkortájt rohamosan elszaporodó „ősmaradványgyűjtők” egyike, aki orvosi háttérrel is rendelkezett, a belgiumi Awirs közelében található Engis-barlangban bukkant rá egy koponya részeire. A fej alapvető váza – ősi élőlényekkel és kőszerszámokkal együtt – 1,5 méter vastag, cseppkőréteggel cementált törmelékkő{7} alatt volt lezárva.

Szokatlanul hosszúkás alakja ellenére az Engis-koponya nem keltett nagyobb feltűnést, mert egy gyermektől származik: akárcsak nekünk, a fiatal neandervölgyieknek is „bele kellett nőniük” felnőttkori formájukba. A Feldhoferben talált felnőtt koponya azonban egyértelműen nehezebbnek látszott, ráadásul más testrészek is tartoztak hozzá.{8} Bár az Engis-gyereket a huszadik század elejéig nem sorolták be, Busk szerencséjére valaki más már talált egy másik felnőtt neandervölgyit, méghozzá britek által ellenőrzött területen.

1848-ban, amikor Gibraltáron állomásozott, a találó nevű Edmund Flint{9} hadnagy birtokába került egy koponya. Ismét (ezúttal a brit katonai erődítmények megerősítése céljából folytatott) mészkőbányászat indította el a felfedezést, de Flint rangja és a természettudományok iránti személyes érdeklődése miatt a felfedezés nem szorult háttérbe.{10}

A Gibraltár-szikla monumentális hiénafogként türemkedik ki a félszigetből, növény- és állatvilága pedig felkeltette Flint dandártársai közül a lelkes természettudósok érdeklődését, akiknek tudományos társaságát egyébként titkárként maga Flint vezette. Az 1848. március 3-i jegyzőkönyvben szerepel egy „emberi koponya” részletes leírása a Forbes-kőfejtőből, közvetlenül a tizennyolcadik századi tüzérségi üteg felett. Nem férhet hozzá kétség, hogy a tisztek alaposan szemügyre vették, és ámultak a hatalmas szemgödrökön, de annak ellenére, hogy lényegében teljesen megmaradt (a Feldhoferben találttal ellentétben), úgy tűnik, nem tartották különösebben említésre méltónak. A vékonyan lerakodott megkövesedett réteg ugyan eltakarhatta a részleteket, de egzotikus szépsége és formája így is „megmutatkozott”.

A Forbes-koponya egészen 1863-ig említés nélkül maradt a Tudományos Társaság gyűjteményében. Az említett év decemberében Thomas Hodgkin{11}, egy odalátogató néprajzi érdeklődésű orvos figyelt fel rá más tárgyak között. Talán éppen a barátja, Busk által jegyzett Feldhofer-tanulmányfordításon felbuzdulva látott meg valami figyelemre méltót a koponyában, amely ekkor valószínűleg Joseph Frederick Brome kapitány, az elismert gibraltári antikvárius és a katonai börtön kormányzójának gondjaira volt bízva. A geológia és a paleontológia iránt szenvedélyesen érdeklődő Brome már évek óta küldött Busknak a saját ásatásairól származó leleteket, így a Forbes-koponya végül szabályosan elhajózott Nagy-Britanniába, ahová 1864 júliusában érkezett meg.

Busk minden bizonnyal azonnal felismerte, hogy a nagy orr és az előrenyomott arc feltűnő hasonlóságot mutat a Feldhofer-koponya jellegzetes vonásaival, amely csak a felső koponyacsontból és egy részleges szemüregből állt. Azt is megállapította, hogy ez a letűnt populáció kétségkívül „a Rajnától Héraklész oszlopaiig” élhetett. Alig két hónappal később a Forbes-koponya önálló tudományos bemutatkozására is sor került, bár akadt egyvalaki, aki már korábban megmustrálhatta a koponyamaradványt. A viktoriánus úriemberek bámulatos levelezési szokásainak köszönhetően tudjuk, hogy a Forbes-koponya nagy valószínűséggel eljutott Charles Darwinhoz, és Busk egyik paleontológus kollégája – egy bizonyos Hugh Falconer – vállalta magára a közvetítői szerepet, mivel Darwin betegsége miatt nem tudott részt venni a nagy tudományos leleplezésen. Igaz, Darwin „csodálatosnak” tartotta, az emberi eredettel kapcsolatos visszafogottsága jegyében mégsem hagyott ránk semmiféle feljegyzést a neandervölgyiekkel kapcsolatos tudományos meglátásairól.

A koponya geológiai hátterének megállapítása érdekében Busk és Falconer még az év vége előtt sietve visszatért Gibraltárba. Az ott látottak után örömmel adták hírül: egy második, rendkívül ősi „előemberre” találtak. Az általuk megálmodott Homo calpicus{12} fajnév mégsem debütált. William King, a Newcastle-i Hancock Múzeum volt kurátora és a galwayi geológiai és ásványtani tanszék vezetője korábban már tanulmányozta a Feldhofer-maradványok öntvényeit, és éppen akkor, amikor a gibraltári koponya megérkezett Nagy-Britanniában, az általa javasolt Homo neanderthalensis nevet publikálták. Így aztán, a tudomány „stip-stop” előírásait követve, máig King elnevezését használjuk.

De a különös fosszíliák elnevezése számított a legkevésbé ellentmondásosnak. Az, hogy saját nemzetségünk, a Homo kihalt tagjai közé sorolták őket, olyan mélyreható következményekkel járt, amelyek visszhangot keltettek a tudományos világ határain túl is. A tizenkilencedik századi nyugati világnézetekkel drámaian ellentétes elképzelések heves ellenállásba ütköztek.{13} August Franz Josef Karl Mayer, Schaaffhausen nyugalmazott anatómus kollégája és kreacionista kisvártatva éles kritikát fogalmazott meg.

Mayer azt állította, hogy a maradványok szimplán egy beteg és sérült – egyébként azonban normális – embertől származnak. Valamivel később, 1872-ben a kiváló biológus, Rudolf Virchow megvizsgálta a Feldhofer-csontokat, majd arra a megállapításra jutott, hogy anatómiai sajátosságaik akár azzal is magyarázhatóak, hogy egy eltévedt orosz kozák, aki lovassági pályafutása miatt ízületi gyulladásban és angolkórban szenvedett, valamint törött lábakkal és meghajlott végtagokkal rendelkezett, a barlangban rejtőzött el és halt meg. Ez ma már abszurdan erőltetettnek hangzik, pedig Virchow a sejtpatológia széles körben elismert orvosi úttörője volt, ő dolgozta ki az első szisztematikus boncolási módszert is. Így aztán talán nem meglepő, hogy hajlamos volt betegségként és sérülésként értelmezni a Feldhofer-csontok anatómiai sajátosságait, sőt, a félelmetes szemöldök magyarázatát a krónikus fájdalom okozta túlzott homlokráncolás következményének látta.{14}

Ugyanakkor Busk szintén orvos volt. Mivel évtizedekig hajóorvosként kezelte a legkülönfélébb sérüléseket, betegségeket és parazitákat, kétség nem férhet hozzá, hogy ő is a patológia szűrőjén keresztül tekintett a neandervölgyi maradványokra, de zoológiai háttere és a fajok osztályozásában szerzett tapasztalata ellensúlyozta a traumatológiai szemléletét.{15} Busk biztos volt benne, hogy semmilyen betegség vagy fizikai trauma nem szolgálhat magyarázatként az általa látott anatómiára, és némi elégedettséggel jegyezte meg, hogy azoknak, akik nem hajlandók megbarátkozni a Feldhoferben talált maradványokkal, legalább azt el kell ismerniük, hogy kevés az esélye annak, hogy egy betegeskedő kozák Gibraltáron adja ki a lelkét. Ezek a viták még a huszadik században is parázslottak, pedig a neandervölgyiekre sok szempontból teljesen elhibázott valamiféle teljesen váratlanul felbukkanó, sötétből kilőtt, égő nyílvesszőként gondolni. A nyugati értelmiségi közösségekben egyre erősödtek a kételyek, hogy a világ talán nem egészen tükrözi a bibliai beszámolókat.

A középkor óta a természetről szóló különféle kinyilatkoztatások – az ismeretlen kontinensektől a korábban láthatatlan égitestek azonosításáig – gyökeresen megváltoztatták a tudásról és a filozófiáról kialakított ismereteinket. És bár a fosszíliákról már évezredek óta tudunk, a tizennyolcadik századig kellett várnunk, hogy a biológusok végre egykor élő, tanulmányozható élőlényekként tekintsenek rájuk. A Föld mélyebb pontjait fokozatosan elkezdték feltárni – a hatalmas Gailenreuth-barlangot Németországban például már 1771-ben, ami hozzájárult a kihalt állatok által benépesített „elveszett világok” megértéséhez. Persze a katasztrófák és a megtisztulás teológiai ihletésű körforgása továbbra is meghatározó maradt, de az már világosan látszott a tizenkilencedik század elejére, hogy az özönvíz előtti világokról semmit sem tudunk. Nemcsak a sarkvidéki élőlények, például a rénszarvasok éltek valaha több ezer kilométerrel délebbre, hanem ez fordítva is igaz volt: vízilócsontokat találtak a tagadhatatlanul nem trópusi éghajlatáról híres Yorkshire-ben. Mégsem volt mindenki meggyőződve arról, hogy a teremtmények valóban folyamatosan átalakulnak. Egyesek – köztük olyan vallásosságra hajlamosak, mint Virchow – még erkölcsi kockázatot is láttak az ilyen elméletekben, attól tartva, hogy azok szociáldarwinizmushoz vezethetnek.

Mindazonáltal, ahogy egyre több fosszília került elő, úgy kezdett megszilárdulni az érv, hogy egy másfajta ember is élt a bolygón. Éppen egy évvel azután, hogy King hivatalosan elnevezte a neandervölgyieket, egy mamut, egy rénszarvas és egy orrszarvú maradványai mellett egy Belgiumban talált nehéz, áll nélküli alsó állkapcsot ugyanattól a fajtól származónak ítéltek. De még további két évtizednek kellett eltelnie, hogy nagyjából egész csontvázak kerüljenek elő. Ugyancsak Belgiumból, a Spyben található Betche-aux-Rotches-barlangból 1886-ban két felnőtt ember maradványai kerültek elő, amelyek megmutatták, hogy a lapos, hosszú koponyák, a külön állrész nélküli állkapcsok és a más lelőhelyekről már ismert robusztus végtagok mind ugyanazokhoz a lényekhez tartoznak. Mindez tudományosan bebetonozta a neandervölgyiek anatómiailag meghatározott kihalt populációként való elismertségét. A fosszíliák azonban természetesen csak az érem egyik oldala.

Kő és idő

A korai őstörténészek alapvető problémával szembesültek: az idővel. Mivel nem rendelkeztek olyan módszerekkel, amelyekkel pontosan meg tudták volna állapítani, hogy mi mennyi idős, kénytelenek voltak relatív kronológiákra támaszkodni: a kihalt állatok maradványaival együtt talált fosszíliák vagy leletek nyilvánvalóan idősebbek voltak, mint a jelenlegi világ. Charles Lyell brit geológus például tisztában volt vele, hogy a Föld valódi múltja messze túl vezet minket a Biblia néhány évezredes határain, A geológia alapelvei című nagyszerű művében rá is mutatott, hogy pusztán egyszerű, megfigyelhető geológiai folyamatok állnak a világunk kialakulása mögött (már ha elég idő áll rendelkezésünkre). Tehát egy teljes bolygótörténetet meg lehetne fejteni a rétegtani elv alapján: mivel az üledékek az idők során egymásra halmozódnak, a nagyobb mélységnek nagyobb életkorral kell korrelálnia. Lyell élénk érdeklődéssel viseltetett Feldhofer iránt, és 1860-ban – tehát még Busk fordítása előtt – személyesen kereste fel és vizsgálta meg a fennmaradt lelőhelyeket. Az adatmegosztás viktoriánus gyakorlatának szellemében Fuhlrott megmutatta neki a koponyát, és megajándékozta egy gipszöntvénnyel. Ekkorra már magára a barlangra is teljes pusztulás várt, így Lyell szakvéleménye kulcsfontosságúnak mutatkozott ahhoz, hogy tudományosan is elfogadják a sziklaüreg valóban ősi mivoltát.

Ennél is fontosabb, hogy Lyell rétegtani koncepciója a régészet tudományágának alapkövét teremtette meg. Az általa meghonosított nézetrendszer struktúrát adhat a mélyben zajló időbeli folyamatoknak, meghatározhatja a tájak relatív korát, és szemléletesen bemutathatja a lelőhelyeken belüli lerakódások kialakulását. A feltárás során az üledék színének vagy textúrájának változásából, valamint az egyes rétegek tartalmából (ideértve tárgyakat és állati eredetű csontokat) láthatóvá válik, hogy miként változtak az egyes körülmények az idők folyamán. Sok évtizeden át pusztán ilyen érvelésen alapult annak bizonyítása, hogy a neandervölgyiek valóban olyan illetlenül öregek voltak, mint azt sokan feltételezték. Nagyjából száz év telt el addig, amíg a tudósok végre olyan módszereket fejlesztettek ki, amelyekkel közvetlenül datálni lehetett a dolgokat. Az 1950-es évektől kezdődően a radiokarbon-vizsgálat{16} után számtalan más módszer következett, amelyek szinte mindenféle tárgy kormegállapítására alkalmazhatók: csontokra, cseppkövekre, sőt még egyes homokszemcsékre is.

Egyes kőkori leletek akár keltezhetők is, bár úgy tűnik, a korai neandervölgyi fosszíliák egyikét sem kísérték kulturális tárgyak. Valójában ma már világosan látjuk: már Feldhofernél is rengeteg kőeszköz volt, de a leletek felfedezői nem ismerték eléggé a kőszerszámokat ahhoz, hogy megkülönböztessék a természetesen összetört és a szándékosan megmunkált kőzeteket.

Akárcsak a fosszíliák esetében, az embereket már az első neandervölgyiek megtalálása előtt is régóta foglalkoztatták az őskori leletek. A fémek használatán alapuló társadalmakban a nehéz kézi fejszék vagy finom kőnyilak véletlen felfedezése magyarázatot igényelt. Az emberek természetes és természetfeletti okokat egyaránt kerestek, például villámköveknek nevezték őket, és úgy vélték, hogy képesek elriasztani a villámokat{17}, vagy olyan meséket szőttek, amelyekben a tündérek vagy manók fegyverei. Ugyanakkor a történészek a rendelkezésre álló kronológiákon belül el tudták helyezni az ilyen tárgyakat. Az egyik legkorábbi, dokumentált leírás egy őskori kőszerszámról 1673-ból származik, amikor egy háromszög alakú leletet találtak elefántcsontok mellett a londoni Gray’s Inn Lane-en. Bár a geológiai idővel kapcsolatos elképzelések még csak ekkoriban kezdtek kikristályosodni, a leletet mégis egy olyan római elefántként értelmezték, amelyet egy kelta harcos támadott meg. Az a gondolat, hogy egy ilyen tárgyat több ezer generációval Róma megalapítása előtt készítettek, még elméleti szinten sem merülhetett fel a 17. század emberében. Egy évszázaddal később azonban a megértés már olyan magas szintre lépett, hogy a mélyen eltemetett szakócákat már olyan leletekként írták le, amelyek valószínűleg „egy nagyon távoli időszakból származnak, amely még a mai világ határain is túlmutat”.{18} A kőleletanyagok igazi jelentősége az ősi emberek megértése szempontjából azonban még váratott magára.

Az első ismert személy, aki szándékosan, bár tudtán kívül neandervölgyi leleteket tárt fel, a francia François René Bénit Vatar de Jouannet volt. 1812 és 1816 között feltárta a délnyugat-franciaországi Pech-de-l’Azé I és Combe-Grenal sziklabarlangjait, ahol elégetett állatcsontokat és a kőkészítésből származó maradványokat talált. Döntő fontossággal bírt a megállapítása, miszerint a leletek nyilvánvalóan ősi cseppkőrétegbe tagozódtak be, de mivel még az Engis-koponyát sem találták meg több mint egy évtizedig, elképzelése sem volt a neandervölgyi emberről vagy egyáltalán bármilyen kihalt hominin fajról. A leletek datálására vonatkozó legakkurátusabb becslése – „nagyon régi, galliai jellegű” – meglepően hasonlított a Gray’s Inn Lane-en találtak mintegy 150 évvel korábbi értelmezéséhez.{19}

De Jouannet után aztán megnőtt az arra vonatkozó bizonyítékok száma, hogy az ilyen leletek nem illeszthetők sem a történelmi, sem a bibliai kronológiákba. Paul Tournal régész barlangimedve- és rénszarvascsontok mellett egyértelműen ember alkotta leleteket is feltárt, aminek eredményeképpen 1833-ban már egy bizonyos „anté-historique” korszak megalkotására tett javaslatot. Ugyanebben az időben Jacques Boucher de Crèvecœur de Perthes francia régész az észak-franciaországi Somme völgyében, a folyó kavicsai közé mélyen beékelődött csiszolt kovaköveket talált. Senki nem gondolhatta, hogy ezek a tárgyak nemrég vándoroltak a lelőhelyre, ennek ellenére a tudóstársadalom még az elefánt- és orrszarvú-fosszíliákról szóló bizonyítékokot is alig fogadta el. A helyzet mindaddig nem is változott, míg a Feldhofer-leletnek híre nem ment.

Itt találkozunk újra Hugh Falconerrel, azzal a geológussal és botanikussal, aki a Forbes-koponyát elvitte Darwinhoz. Akárcsak Busk, Falconer is szinte ismeretlennek számít napjainkban, pedig központi szerepet töltött be az emberi evolúció mint önálló tudományág kialakításában. A gyarmati Indiában töltött évek után, ahol paleontológiai érdeklődésre tett szert, 1858-ra már a devoni Brixham-barlangban végzett ásatásokat, ahol kőeszközöket és kihalt faunát talált egy cseppkőpadló alá zárva. Ugyanebben az évben felkereste De Perthes kavicsbányáit, és meggyőződve azok jelentékeny koráról, Joseph Prestwich geológust is arra buzdította, hogy kerekedjen fel. Prestwich véletlenül találkozott a helyszínen John Evansszel, a kőeszközök szakavatott ismerőjével (és Charles Lyell-lel, aki a saját De Perthes-zarándoklatát járta), majd 1859-ben szakértői véleményeket publikáltak, amelyek igazolták, hogy a kőeszközök és a kihalt állatok kora valóban a legmélyebb múltban gyökerezik. Ami a „tudológusokat”{20} illeti, a vita eldőlni látszott, de a szkeptikusok kitartottak a kétely mellett: mi van, ha a szerszámok készítői valóban nagyon régi elődeink, de csak azután éltek, hogy a mamutokhoz hasonló teremtmények már csak kiszáradt csontokként léteztek?

Az abszolút cáfolhatatlan – és teljességgel hátborzongató – bizonyítékok hamarosan egyértelművé tették, hogy az emberek valóban látták a kihalt állatokat komplett, életerős, szőrös pompájukban. A somme-i kavicsbányáktól több mint 560 km-re délre található Les Eyzies-de-Tayac (ma Les Eyzies-de-Tayac-Sireuil) falu, közvetlenül a Beune és a Vézère folyók összefolyásánál. Manapság januárban elég nagy a csend ahhoz, hogy hallani lehessen a vándorsólymok sikoltozó hangját a fölöttünk magasodó hatalmas szirtek fölött, nyáron azonban a keskeny, napszítta járdákat ellepik a turisták, mivel a falu egy őskori csodavilág fővárosa, amelyet barlangok és sziklabarlangok százai vesznek körül a lenyűgöző mészkő szurdokokban és fennsíkokon. A Café de La Mairie szarvasgombás omlettje után a vendégek felsétálnak a Nemzeti Őstörténeti Múzeumba, amely a mészkő boltozat kiálló része alatt húzódó romos kastély köré épült. Megmaradtak a díszes kandallók, amelyek furcsa kontrasztot adnak a méter mélyen egymásra rakódott őskori hamurétegeknek. A régi bástyákról egy hatalmas art deco neandervölgyi-szobor bámul kifürkészhetetlen tekintettel valahova: akárcsak a szobor titkos gondolatai, maga a táj is sok mindent rejteget.

Les Eyzies viszonylagos elszigeteltsége 1863-ban ért véget, amikor megnyílt a Párizst Madriddal összekötő ambiciózus vasútvonal Périgord-ba vezető ága, és ezzel a település álmos kis városkából egy csapásra a nyugati civilizáció eredetéről szóló viták epicentrumává duzzadt, mígnem végül a világörökségi helyszínek sorába emelkedett. Ha ma be szeretnénk járni az egykori vasútvonalat, közel ahhoz a ponthoz, ahol a vasútvonal elkezd kecsesen dél felé ívelni az állomástól, akár még kenut is bérelhetünk, hogy felfelé evezzünk a kanyargós Vézère folyón. Néhány kilométer után, egy dombtetőn álló kastéllyal szemben a La Madeleine-sziklamenedék látványa terül elénk. Híres középkori maradványok fogadják a turistákat, de a szomszédos őskori lelőhelyet ma éppúgy betakarja a növényzet, mint ahogyan 1864-ben tette.

Falconer azon a nyáron részese lett annak a régészeti együttműködésnek, amely két olyan utas között jött létre, akik tavaly érkeztek a vadonatúj vasúti szerelvényekkel. Henry Christy brit bankár vagyona lehetővé tette számára, hogy összegyűjtse „Európa egyik legkiválóbb régészeti magángyűjteményét”{21}, és ezáltal hallatlanul gazdag ismeretanyagra tegyen szert a kőeszközökről. Francia társa, Édouard Lartet már akkoriban hírességszámba menő őstörténész hírében állt: az 1830-as évek óta tárt fel ősi lelőhelyeket.{22} Egy helyi vicomte gyűjteményeiről és az egyik párizsi antikváriumban talált tárgyakról szóló pletykák alapján kezdték meg a közös munkát a Vézère-völgyben. Kezdetben a Le Moustier-i felső barlangeresznél dolgoztak, de visszatérve az egyik nap újabb nagy méretű sziklamenedékre lettek figyelmesen a folyó túloldalán, amely csak azért vált most láthatóvá, mert tél volt, és a lecsupaszított faágak ezúttal nem takarták el.

A La Madeleine néven ismert lelőhelyről kiderült, hogy rendkívül gazdag régészeti leletanyagot tartalmaz, amelyet a korai H. sapiens több tízezer évvel a neandervölgyiek után készített. Mindazonáltal tartalmazott egy olyan tárgyat, amely megszilárdította az evolúciós múltunkban elfoglalt pozíciójukat. Mindaddig azok, akik kételkedtek az ember valóban ősi eredetében, a más franciaországi helyszíneken feltárt faragott rénszarvasagancs-tárgyakról úgy tartották, hogy azok már megkövesedett anyagból származnak, amelyet jóval később gyűjtöttek össze és karcoltak be. Ez a feltételezés aztán végérvényesen tévesnek bizonyult, amikor Lartet és Christy munkásai olyan feldarabolt mamutagyarra találtak a La Madeleine-barlangban, amelyen ábrázolások szerepeltek. Falconer, a világ első számú elefántfosszília-szakértője történetesen épp azon a napon tett ott látogatást. Ahogy lesöpörte a földet a csontról, azonnal látta, hogy a lendületes, vésett vonalak egy mamut jellegzetes, kupola alakú fejét formázzák, ügyelve a bozontos szőrzet gondos ábrázolására is.{23} Pusztán ez az egyetlen lelet bizonyította, hogy az ember hajdanán együtt élt kihalt fajokkal, és nem hagyott kétséget afelől sem, hogy az európai kontinens különböző barlangjaiból előkerült, „hulladéknak” vélt dolgok valójában egy elképesztően ősi világ maradványai.

*

A La Madeleine felfedezése végérvényesen megalapozta az emberi eredet mai tudományát. Igaz, még így is körülbelül ötven évnek kell eltelnie ahhoz, hogy a régi korok kőzettöredékeit gyűjtő őstörténészek valóban elkezdjék megérteni, hogy ki és mikor készítette az egyes leleteket. De már átlépték a Rubicont a világegyetem két metafizikája között: a régi felfogás szerint a világegyetemet nekünk teremtették, az új értelmezést követve azonban mi magának a Földnek a gyermekei vagyunk – megszámlálhatatlan nővérrel és fivérrel. A könyv további része az utóbbihoz vezető utat járja be, hogy megtudjuk, hogyan váltak a neandervölgyiek a tudomány különlegességeiből azokká a különösképpen halhatatlan, furcsa rajongással szeretett teremtményekké, akiket tulajdonképpen a felfedezésükkel egyidőben valahogy mi magunk alkottunk meg. De mindenekelőtt elő kell ásnunk egy családi portrét, hogy elhelyezhessük őket a finoman fogalmazva is bámulatos evolúciós kontextusban.

MÁSODIK FEJEZET

A folyó kidönti a fát

Hunyjuk be a szemünket, lépjünk ki a cipőnkből. Tompa vörösség ragyogja be a szemhéjainkon túlt, fű csiklandozza lábujjainkat, és por telepszik a talpunk alá. Valami melegség simogatja a karunkat, ahogy egy kéz átkarolja a miénket; ösztönösen tudjuk, hogy ki az. Nyissuk ki a szemünket: a napsütötte, de mégis fekete, csillagos égbolt alatt ott áll előttünk az édesanyánk. Ez az a hely az időn kívül, ahol minden ember egymásra talál. Susogó, zörgő léptek közelednek, és egy másik nő lép elő: az anyai nagyanyánk. Talán a múlt héten beszéltünk vele, de lehet, hogy húsz évvel ezelőtt, de az is lehet, hogy csak elmosódott fotókról ismerjük. Összekulcsolja a kezét az anyáinkéval, majd elfordítja a fejét: mögötte, a végtelen síkságon végigvonul egy sor asszony, akiket összeköt a kéz és a tekintet.

Képtelenség megszámlálni őket, de mi tudjuk: több százan, ezren jelennek meg előttünk. A távolság miatt egy idő után már felismerhetetlenek az arcok, bár valahogy mégis ismerősnek tetszenek az arcélek, a hajfürtök vagy a csípő ringása. A menet a horizonton túl sem ér véget, és tekintetünk felemelkedik a fejünk felett húzódó tejszínű égi boltozatra: ott, sok tízezer évezreddel odébb, még a csillagok is máshol találtak helyet maguknak. Aztán mintha negyvenezer kézen szaladna keresztül villámcsapás: szeretet és fájdalom végtelen ciklusai dübörögnek a mellekben és a csontokban, ötszázezer év távlatában, egyenesen a vérkeringésünkbe, a szívverésünkbe. Elfog bennünket a szédülés, de anyánk keze megszorítja a miénket, és csak ekkor tárul ámuló tekintetünk elé a látvány. Az anyai ősöknek ebből az egyetlen szálából egy hatalmas emberi lenyomat formálódik, a halandóság – vagy ha úgy tetszik: a halhatatlanság – rojtjai, amelyek az idő peremén ülő, a messzeségben elmosódó, kékesszín fennsíkba vesznek. Mind itt vannak, a többiek. Mindig is itt voltak.

Mi vagyunk anyáink megtestesült öröksége. Annak a szempárnak az elődei, amelyekkel ezeket a szavakat olvassuk, több mint 500 millió évvel (Ma){24} ezelőtt láttak először fényt. Az öt fürge ujj, amely lapozza ennek a könyvnek az oldalait, 300 millió éven keresztül szorongatott, markolt és kapart. Talán éppen zenét hallgatsz, vagy hangoskönyvként ezt a könyvet; ez a leleményes, hármas csontozatú fülszerkezet akkor hallgatta először a szerelem és a rémület hangjait, amikor még dinoszauruszok lábai alatt iszkoltunk el. Az agyunk, amely ezt a mondatot feldolgozza, 500 ezer évvel ezelőtt már nagyjából a jelenlegi méretére duzzadt, és semmivel nem volt különb, mint a neandervölgyieké.

Mind őket, mind magunkat mélyebb biológiai és evolúciós kontextusba kell láttatnunk, hogy feltérképezhessük a bennünk rejlő közöst. Az is világosan kitetszik, hogy az olyan tizenkilencedik századi elképzelések, amelyek a neandervölgyi emberben a köztünk és a többi emberszabású közötti hiányzó láncszemet vélték felfedezni, alapjaiban tévesek voltak. A főemlős-fosszíliák már nem mentek újdonságszámba: 1836-ban maga Édouard Lartet talált egy ősmajmot. Később – ugyanabban az évben, amikor neandervölgyi csontokat tártak fel a Feldhofer-barlangban – kihalt emberszabású majomnemet fedezett fel, amely a Dryopithecus nevet kapta. Az emberi fosszíliák híre ennek ellenére továbbra is borzolta a kedélyeket.

Mára a helyzet alapvetően megváltozott. Bár egyes részletek továbbra is vita tárgyát képezik, a családfánk sokkal zsúfoltabb, mint azt az olyan tudósok, mint Busk vagy Darwin valaha is gondolták volna: több mint húsz azonosított hominin faj található rajta, csak az elmúlt 3,5 millió évből. A gyökerei is mélyebbre nyúlnak. A kis testű, gyorsan eliramodó emlősök homininekké és végül neandervölgyiekké való átalakulása rendkívül hosszú időt vett igénybe. 25 millió évvel ezelőtt, amikor megkezdődött a majmoktól való különválásunk, majmok ármádiájától hemzsegtek a beláthatatlan erdők. A farok nélküli főemlősök korai nagykövetei, a Proconsul majmok már a fák között játszottak Kelet-Afrikában. Aztán, amikor a Nagy-hasadékvölgy kialakult, hatalmas globális lehűlés kezdődött, és a majmok elképesztő mértékű diverzifikációba és szétszóródásba kezdtek. Amikor 15–10 millió évvel ezelőtt legalább száz különböző fajjá fejlődtek, a Dryopithecus és a többiek fejlett ujjai a nedves erdőkben és a nyílt területeken már egyaránt táplálék után kutattak.

Ettől kezdve egyre részletesebb fosszilis és genetikai bizonyítékok sora árulkodik arról, hogy emberszabású majomtársaink mikor és hol kezdték először saját útjukat járni. Az ázsiai orangutánok a hatalmas Gigantopithecusokkal osztoztak a trópusi esőerdőkön, akiknek üvöltésétől és mellkascsapkodásától minden bizonnyal visszhangzottak a ködös hajnalok.{25} Visszakanyarodva az afrikai kontinensre, megközelítőleg 10 millió évvel ezelőtt először a gorillák, majd a csimpánzok válhattak külön, aztán először találkozhattunk két lábon járó teremtményekkel. Nem mindegyikük volt hominin, vagyis a neandervölgyiek és a mi közvetlen őseink, de a két lábra állás kialakulása fordulópontot hozott.

Egyfajta „mozaikos” evolúció rajzolódik ki a ritka, 7–3 millió évvel ezelőttire datált hominin csontokban, amely gyakran a primitív és a fejlett anatómia zavaros kombinációival egészül ki.{26} Ott a lapos arcú Kenyanthropus, és a sok australopithecina: valódi „ősemberek”, akik már teljesen felegyenesedve jártak, és egyre nagyobb agytérfogattal rendelkeztek. Aztán 3,3 millió évvel ezelőtt valaki elkészítette a Lomekwi 3 nevű feltárási területről előkerült eszközöket: a legegyszerűbb kőtárgyakat. Ez lehet a hús és a kövek közötti, egyre erősödő visszacsatolási ciklus nyitánya: az alkalmi húsevésre való hajlam valószínűleg jóval korábbra nyúlik vissza, de az éles vágóélek elengedhetetlenek a hús és a zsír nagy részéhez való hozzáféréshez a nagy méretű felhasított tetemeken.

Még nem egyértelmű, hogy a Homo nemzetség melyik korábbi hominin csoportból alakult ki, de annyi biztos, hogy az első közös ős, akin a neandervölgyi ember osztozott velünk, nagyjából 2 Ma idején tűnt fel a porondon. Ez volt a H. ergaster{27}, amelynek tagjai már egymillió éve minden bizonnyal „tőrőlmetszett” vadászó-gyűjtögető emberként éltek, a korábbi fajoknál sokkal nagyobb technológiai fejlettséggel. Ők készítették az első finom formájú, úgynevezett bifaciális kőeszközöket (mindkét oldalukon megmunkált szerszámok{28}), amelyeket a nagyobb tervezés és a növekvő társadalmi hálózatok alkotta mindennapjaik részeként egyre messzebb szállítottak a környező térségeken.

A H. ergaster lényegében emberi testtel rendelkezett. Magasak voltak és gyakorlott futók, akiknek a lába nem fára mászásra született; beesett arcuk, kisebb fogaik és helyes arányú végtagjaik a neandervölgyiek és a mi közvetlen őseinknek mutatják őket. Az egyre terebélyesedő agytérfogat mellett sem mehetünk el: ezek voltak a legravaszabb, legsokoldalúbb főemlősök, akik addig a földön jártak. Minden bizonnyal elhagyták a nagy afrikai kontinenst, bár olyan fosszíliák és egyszerű szerszámok, amelyek egy korábbi „szuperarchaikus” eurázsiai populációtól származnak, már 2 millió évvel ezelőttről ismertek.{29}

De honnan is jöttek pontosan a neandervölgyiek? Nyugat-Európa legrégebbi hominin embermaradványai a spanyolországi Atapuercában található Sima del Elefante fosszilis feltárási területről származnak. A tudósok nagyjából 1,2 millió évre datálják eredetüket, de biztosan sokkal régebbiek, mint a legősibb csontok, amelyeket a neandervölgyieknek tulajdonítunk. Egy későbbi, Gran Dolina néven ismert atapuercai lelőhely 850–800 ezer évvel ezelőtti időszakra datált csontokat tartalmaz, amelyek akár a neandervölgyiektől és a H. sapiens őspopulációjától, de legalábbis egy közeli testvércsoporttól származhatnak. A H. antecessor névre keresztelt homininek nem csak Ibériában éltek: Európa messzi északnyugati részén is túlélték a nem túlzottan kellemes éghajlatot. Ezt bizonyították azok a figyelemre méltó 900 ezer éves ősi agyagleletek, amelyeket a szélviharok és a hullámzó árapály „tárt fel” Happisburgh-ben, Nagy-Britannia északi-tengeri partvidékének keleti részén. A furcsán barázdált felületükről kiderült, hogy lábnyomok tucatjait őrzik: a homininek egy kis csoportjának nyomait, akik egy hatalmas torkolatból, ahol a Temze vize a tengerbe ömlött egy mára már megszűnt északi folyásirányból, haladtak felfelé a folyón.{30} Két hét sem telt el, és ezt a csodálatos lelőhelyet magába temette a tenger, de a háromdimenziós felvételekből kiderült, hogy legalább egy felnőtt járt itt egy csapat fiatal (kisgyermekektől tinédzserekig) társaságában. Utóbbiaknak bizonyára kihívást jelenthetett a talpon maradás, miközben a lábujjaik közé befészkelődő, nyálkás, csúszós sárral viaskodtak; és a megmaradt pollenszemek elemzése megerősítette, hogy ezt a vizes élőhelyet buja fenyőerdők vették körül.

Az ilyen mélyen a múltban gyökerező lábnyom nem egyszerűen ritkaságszámba megy: a lágy testek nyomainak közvetlensége szabályosan ellentétben áll a száraz fosszíliákkal, amelyekből a kutatóknak meg kell próbálniuk meghatározni a neandervölgyi ember származását. A genetikai kutatások szerint a neandervölgyi vonal mintegy 700 ezer évvel ezelőtt alakult ki, és bár a Gran Dolina népe csak mintegy 100 ezer évvel korábban élt, nem igazán fedezünk fel hasonlóságot közöttük. Elképzelhető, hogy többféle hominin élt ekkor Európában, a következő néhány száz évezredből származó számos csont azonban némi hasonlóságot mutat a korabeli afrikai fosszíliákkal, valamint egy 1907-ben, Németországban talált hatalmas alsó állkapoccsal, amelyet H. heidelbergensisnek neveztek el. Bár ezeket a hominineket sokáig a neandervölgyiek lehetséges elődeinek tartották, egy harmadik atapuercai lelőhelyen, a Sima de los Huesosban végzett újabb feltárások jelentős mértékben árnyalták a képet. Rejtély, hogy a mintegy 28 hominin – sokan közülük kivételes állapotban – hogyan került a „csontgödör” mélyére, de megközelítőleg 450-430 ezer éves koruk és anatómiai felépítésük miatt kétségkívül valódi proto-neandervölgyiek, amit 2016-ban DNS-vizsgálat is alátámasztott.{31}

Miért fontos a neandervölgyiek összetett evolúciós történetének ismerete? Még mindig elterjedt az a tévhit, hogy ténylegesen hidat képeznek az ember és a majom között, pedig több millió év van köztünk és legközelebbi főemlős rokonaink között. Tisztán anatómiai szempontból úgy látszik, hogy a Sima de los Huesos régészeti helyszínen a neandervölgyiek valamivel korábban jelentek meg, mint az Afrikából származó legrégebbi H. sapiens-szerű fosszíliák, amelyek körülbelül 300-200 ezer évvel ezelőttről származnak, vagyis egy több ezer generáció által kitöltött időbeli hézaggal van dolgunk. Tágabb evolúciós értelemben azonban mégiscsak ők az egyik legfiatalabb emberszabású faj, ráadásul módfelett hasonlítanak ránk. Ugyanilyen fontos: eredetük megismerésével tisztán kivehetővé válik, hogy az evolúció nem valamiféle nyílegyenesen hozzánk vezető hominin sztrádán repesztett végig. Ehelyett számos egyidejűleg futó útvonal létezett: némelyik zsákutcába torkollott, míg mások – például a neandervölgyiek – kifejlesztették saját, egyedi testfelépítésüket és elméjüket, amely egyenértékűnek számít a miénkkel. Ráadásként ezzel nem is voltak egyedül: a Homo vonal története gazdagabb, mint gondolnánk, derült ki az elmúlt évtized kutatásaiból. Erre az indonéziai Flores „hobbitjai” is példaként szolgálhatnának, akiknek talán 700 ezer évre nyúlik vissza a múltjuk, kihalásuk pedig körülbelül 50 ezer évvel ezelőttre tehető. 2013-ban a világ másik felén, Dél-Afrikában meglepetésszerűen újabb csontvázak kerültek elő. Ezek a H. naledi névre keresztelt homininek meglehetősen primitív vonásokkal rendelkeztek, eredetünknek valahol az évmilliók távlatában kellene gyökereznie. Ehelyett kiderült, hogy mindössze 250 ezer évvel napjaink előtt éltek, vagyis a neandervölgyiek és a mi korai képviselőink kortársai voltak.

Az emberi evolúció legújabb felfedezései közül mégis talán az a legmegdöbbentőbb, legalábbis a neandervölgyiek megértése szempontjából, hogy képesek voltak keveredni – és valóban keveredtek is velünk. A test és a vér máig érő archívuma: jelen ismereteink szerint a Föld jelenlegi emberi populációjának nagy része vagy egésze esetében anyai őseink között találni neandervölgyieket is. Ennek felismerése valóban mélyreható újrapozicionálást eredményezett, amely családfánk zsákutcás, primitív elágazásából egy csapásra olyan jóhiszemű elődökké nemesítette őket, akik hozzájárultak ahhoz, amik és akik ez idő szerint mi vagyunk.

*

Ez az az új színtér, amelyen újra meg kell vizsgálnunk a neandervölgyiek archeológiáját. Akárcsak a forradalmárok: gyökerestül kitépték azt a régi, dinasztikus fát, amelynek koronájába olyan büszkén fészkeltük be magunkat. A valóság az, hogy régmúlt történelmünk inkább egy nagy folyóra hulló levélzuhataghoz hasonlatos, amelyben egyes levelek gyors patakokba, mások lassú vízbe esnek. Szétválnak, egyesülnek és összegyűlnek a mélyedésekben, amíg a vizek ki nem csordulnak, majd újra egyesülnek a földbe vágott mélységes csatornákban.

HARMADIK FEJEZET

Növekvő testek

Már virrad a sziklák fölött, és zöldre színeződnek az ágak, amikor népe újra késztetést érez a felkerekedésre. A közelben élő, bundát viselő teremtmények óvatossá lettek, nem hagynak követhető nyomot. Az aprócska test, amit világra hozott, parányi maradt, csak néhány hétig szopott. Aztán többé már nem: az élettelen test olyan merev lett, mint a szárított hús. Mégis cipelte magával, még akkor is, amikor az összezsugorodott bőr már a csontokra feszült. Már induláshoz szedelődzködik a csoport, és benne egyre motoszkál a gondolat, hogy neki is csatlakoznia kellene. Terhét azonban nem lehet csak úgy letenni. Beszívja a kisded bódító újszülött-illatát, amely még mindig benne érződik sötét hajában, majd leguggol a menedékhely szélénél. Leereszti bebugyolált batyuját, amely most először válik külön a testétől. A többiek kíváncsian közelednek, tapintásra, rángatásra, simogatásra nyújtják kezüket; szeretnék megismerni. Aztán úgyis jönnek a vadállatok, és a kis csöppséget valakinek meg kell védenie. Kikapar egy üreget a földben, belecsúsztatja a már poros testet, majd befedi. Ott, a kőmaradványokkal teli puha homok ölelésében megtorpan, aztán mégis csatlakozik a menethez.

Az égbolt villódzik, ahogy a napok, évek, évszázadok iramlanak. A termőtalaj besűrűsödik, és szorosan magába zárja a csontokat. Valakik járnak odafent, de a léptek rezgése végül elhallgat. Még az irgalmatlan hideg jeges indái sem találnak utat az aprócska csontvázba. Még több tízezer tél, aztán mély dübörgések rázzák fel a lenti világot. Egyre közelebb a felszín. Hangok érkeznek: új emberek építenek házat ott, ahol sokáig senki sem lakott. Klumpába bújtatott lábak csattognak fel-alá a falépcsőn a kis maradványok fölött, az élet altatódala diadalmaskodik a halál felett. Egy szempillantás alatt a ház is az enyészeté lesz, az üledékek megremegnek és elmozdulnak, ahogy a kezek szántják a földet. A göröngyök szétmorzsolódnak, és a kora nyári napfény megcsillan a tojáshéjvékony koponya fehér szilánkjain. Valaki felkiált: „Arrête! Os!” Érdes, mégis gyengéd kezek – akárcsak azok, amelyek utoljára megérintették ezt a magányos apróságot – nyúlnak le, hogy oly hosszú idő után felvegyék.

1914. május 19-ét írunk. Egy hónap leforgása alatt egy autó rossz irányba kanyarodik Szarajevóban, egy fegyver elsül, és két arisztokrata halála végül húszmillió emberi életet fog követelni. Európa másik felén, a franciaországi Périgord-ban ugyanekkor egy 40 évezreddel korábban kioltott életre derül fény. Denis Peyrony munkanaplójában arról ír, hogy szánalmasan apró csontokra találtak a Le Moustier-i sziklabarlangnál. A huszadik század egyik legelismertebb őstörténészét ma viszonylag kevesen ismerik, ellentétben fiatalabb és hivalkodóbb pályatársával, François Bordes-dal.{32} Peyrony, mivel földműves családba született ugyanabban az évtizedben, amikor a Feldhofer- és a gibraltári neandervölgyiek bekerültek a hírekbe, a föld közelében nőtt fel. És bár Les Eyzies falu iskolai tanítója lett, a távoli múlt valósággal lenyűgözte.

1894-ben kezdett együtt dolgozni Louis Capitannal, a patológusból lett, őskorral foglalkozó antropológussal, és hét évvel később együtt fedezték fel Font-de-Gaume elképesztő jégkorszaki barlangrajzait. 1914 tavaszának végére Peyrony már a neandervölgyi lelőhelyek tapasztalt ásatójának számított, ideértve a nagy La Ferrassie-i sziklamenedék csontvázait is. Amikor májusban Le Moustier-nél maradványokra találtak, Peyrony azonnal felismerte, hogy egy nagyon fiatal csecsemőről van szó. Csodával határos módon a fölötte zajló építkezések és bontások nem okoztak sérülést a ma Le Moustier 2 néven ismert csecsemőleletben, amely a következő nyolcvan évben újra el fog veszni, hogy aztán majd ismét előkerüljön. Íme, egy a sok neandervölgyi közül, akiknek a felfedezéstörténete szabályosan magával ragadó…

Minden hominin csont – függetlenül attól, hogy megkövesedett-e, vagy sem – különlegesnek számít. Több tíz vagy több száz évezreddel ezelőtt élt lelkek testi képviselői – nem csoda, hogy közvetlenségük magával ragad. Aztán ott a ritkaság kérdése: több millióval több neandervölgyiek által készített leletünk van, mint ahányat feltártunk azoknak a kezeknek a csontjaiból, amelyek valaha ezeket a tárgyakat érintették. Ennek ellenére mégis sokkal közelebbről ismerjük őket, mint bármelyik másik közeli rokonunkat. A maroknyi maradvány, amely egy másfajta emberről kezdett suttogni egy évszázaddal ezelőtt, ma már több ezer fosszília, amelyek roppant sok különböző lelőhelyről származnak. Ezek a csontok több száz egyedet képviselnek, az újszülött csecsemőtől az idős felnőttekig, akik valószínűleg a saját társadalmukban a legidősebbeknek számítottak, bár korántsem ingatag öregembereknek kell elképzelnünk őket. Ennek a gazdag mintának a segítségével rekonstruálhatjuk a neandervölgyiek biológiai jellegét és sokféleségét.

Még ilyen lenyűgöző számok mellett is valamennyi csontvázrész fejedelmi bánásmódot érdemel. Konzerválják és zárt ládákban szállítják őket, akárcsak a gyémántokat vagy az ereklyéket. Felbecsülhetetlen értékük abban rejlik, hogy az egyéni életekre vonatkozó adatok kincsestárai, miközben rálátást biztosítanak egész populációkra is. A szakemberek a biokémiától a csúcstechnológiás képalkotó eszközökig a technológiai lehetőségek széles skáláját alkalmazzák, az egész testeket vizsgálva vagy a fogak belsejében lévő, szinte banális rétegekre ráközelítve. A bennük lévő DNS révén pedig ezek a maradványok közvetlen kapcsolatot jelentenek számunkra ezekkel az eltűnt emberekkel.

Lehet, csak távoli másod-unokatestvéreinkről van szó (az idő és a múzeumok üvegfalai nem hoznak közelebb minket hozzájuk), de ha rápillantunk ezekre a csontokra, szinte lehetetlen nem úgy érezni, mintha a hideg futkosna a hátunkon. Talán különösen igaz ez, ha egy miniatűr csontlelettel van dolgunk: egy gyermek élete mindig túl hamar ért véget, akármikor is halt meg.

Felnőtté válás, neandervölgyi módra

Már a puszta tény is megdöbbentő, hogy egyáltalán fennmaradnak csontok ilyen hosszú időn keresztül, de a csecsemők törékeny testére ez hatványozottan igaz. Nem kevésbé helytálló a megállapítás a Le Moustier-i barlangeresznél, amely egy két völgy között kiemelkedő mészkő gerincen található. Több mint egy évszázad alatt már legalább annyi elmélet keringett az itt élt neandervölgyiekről, ahányszor a folyó vize fodrozódott. Le Moustier az őstörténet mint tudományterület növekedésével járó gyermekbetegségek áldozata lett: még azelőtt fedezték fel, hogy a szakemberek igazán megértették volna, hogy az ásatás nemcsak feltárja, hanem el is pusztítja a régészeti emlékeket. A világ összes csúcstechnológiája sem ér semmit az egyes leletek tanulmányozására, ha egy lelőhelyet úgy ürítenek ki, hogy megfeledkeznek egy alapvető fontosságú tényezőről: a minták rögzítéséről, amellyel egyértelművé tehető, honnan valók az egyes tárgyak, és milyen sorrendben történtek az események.

A régészet különbséget tesz egy lelőhely különböző részei, jellemzői között. Az egyedi leletekhez képest valamivel jelentősebb a leletegyüttes, amely lényegében az összetartozónak tűnő leletek legkisebb azonosítható csoportja. A leletegyüttesek jellemzően rétegekhez tartoznak, az ásatók által színük, textúrájuk vagy régészeti tartalmuk alapján kiválasztott üledéklerakódások. A rétegek sorrendjével foglalkozó tudományágat sztratigráfiának, rétegtannak nevezik. Ez azoknak a dolgoknak az archívuma, amelyek az adott helyszínen előfordultak, legyen szó akár emberi maradványokról, akár természetes úton felhalmozódott kőomlásokról, iszaplerakódásokról vagy elterült porról, amelyet a szél fújt oda. Az ásatás tulajdonképpen nem más, mint a rétegek eltávolítása; az egyre mélyebbre történő ásás az egyre idősebb rétegek feltárásával jár együtt.

Gyakran merülnek fel nehézségek: erózió, helyi inverzió vagy akár későbbi őskori tevékenység okozta zavaró tényezők. A rétegek közötti keveredés vagy mozgás azonosítása egyrészt kulcsfontosságúnak számít, másrészt nemcsak a leletek, hanem a talajok és a dolgok közötti térbeli kapcsolatok gondos vizsgálatával érhető el. Carl Sagan szavaival élve: ahhoz, hogy megértsük, miként éltek a neandervölgyiek egy adott helyszínen, először rekonstruálni kell annak teljes kialakulástörténetét.{33} Ebben áll a tafonómia, a régészet napjainkban legfontosabbnak ítélt segédtudományának lényege.

Le Moustier nem maradt háborítatlan a Lartet és Christy ásatásai, valamint Peyrony munkája közötti időszakban sem. Egy Otto Hauser nevű svájci régész is tevékenykedett Périgord-ban, többek között Le Moustier-ben 1907-től.{34} Csodával határos módon sem az ő figyelme, sem a tizennyolcadik századi építkezések nem zavarták meg az aprócska csontokat, amelyek mindössze 25 cm-re, vagyis geológiai értelemben egy hajszálnyira voltak a felszín alatt. Később még visszatérünk Hauserre; távozása után Peyrony folytatta a munkát, aki egy lebontott ház alatt ép leletegyüttesekre talált. Itt feküdt a csecsemő – szellemként elrejtőzve – a lépcső alatt. Bár Peyrony korábban már több neandervölgyi csontvázat is feltárt, gyakorlatilag semmilyen részletet nem jegyzett fel a leletről azon túl, hogy említést tett egy gödör létezéséről.

A maradványokat azonban haladéktalanul elküldte Marcellin Boule párizsi anatómusnak, a neandervölgyiek avatott szakértőjének. Alig egy hetet kellett várni Boule szakvéleményére, amelyben megerősítette: a maradványok egy újszülötthöz tartoztak. Ezen a ponton, hihetetlen módon, a csontváz eltűnik a nyilvántartásokból. Peyrony naplója soha többé nem tesz említést róla, két hónapon belül pedig félbemaradt a terepmunka is, mert az első világháború lángra lobbantotta az európai kontinenst. Sok évtizeden át azt feltételezték, hogy a csecsemő – akár elveszett, akár megsemmisült – bizonyára a hosszú évekig tartó konfliktus veszteséglistáját gyarapítja.

Valójában a maradványok egy része biztonságban várakozott mindössze néhány kilométerre a lelőhelytől, bár hollétéről nem tudtak. 1913-ban, egy évvel azelőtt, hogy megtalálta a csontvázat, Peyrony pazar múzeumot alapított Les Eyzies-ben. Mintegy nyolcvan évvel később, a hatalmas gyűjtemény leltározása során „csontváz” feliratú csontok kerültek elő a Le Moustier-dobozok között. Mivel egyértelműen egyetlen újszülötthöz tartoztak, a kutatók bátorkodtak remélni, hogy az elveszett neandervölgyi csecsemőt találhatták meg, akiről úgy tartották, hogy legutóbb Párizsban látták. Hat hónapig tartó kimerítő elemzés során kiderült, hogy a csontok egy részét még mindig körülvevő és apró kőtörmelékeket tartalmazó üledék azonos a Le Moustier-ben feltártakkal.

Következésképpen a csontváz egy része Périgord-ban maradhatott, és idővel valahogyan a feledés homályába veszett.{35} De mi történt a csontváz Párizsba küldött darabjaival? A történetük egy téves azonosítással kezdődik. Peyrony érdeklődését 1914-ben három neandervölgyi lelőhely határozta meg, amelyek mindegyike csontvázzal rendelkezett: a Le Moustier, valamint két másik barlangeresz, a Pech-de-l’Azé I és a La Ferrassie. A csontok jelentős részét ugyan elküldte Boule-nak, egy része azonban, amelyet laboratóriumi körülmények között kívántak feltárni, továbbra is az üledéktömbökben maradt. Évtizedekkel később arra figyeltek fel, hogy a La Ferrassie-ből, egy feltételezett kettős csecsemőtemetésből származó két csont gyanúsan eltér színben és állapotban egymástól. A huszadik századi elemzések végül megerősítették, hogy a megtapadt üledékek és a bennük lévő apró kovakőszilánkok nem a La Ferrassie-i, hanem a Le Moustier-i lelőhelyhez tartoznak. Ráadásul a comb és a felkar pontosan azok a részek voltak, amelyek a Le Moustier-i lelőhelyen megtalált gyermek maradványaiból hiányoztak. Boule laboratóriuma egyrészt hemzsegett a fel nem címkézett neandervölgyi maradványoktól, másrészt a háború kitörésekor valószínűleg nagy lehetett a felfordulás, így minden adott volt ahhoz, hogy a csontok összekeveredjenek, majd tévesen a La Ferrassie-újszülött csontjaival azonosítsák őket.

Annak a két kis elveszett léleknek a furcsa találkozása, amelyeket több évezred választott el egymástól, tulajdonképpen ma sem ért véget, mivel a Le Moustier-baba végtagjai Párizsban maradtak, több mint 160 km-re testének többi részétől.

Mivel a neandervölgyi csontokat ma felbecsülhetetlen értékű tárgyként kezelik, ez a történet jogosan tűnhet megdöbbentőnek. De az apró csontváz újrafelfedezése még nem jelent happy endet. A valós életüknél sokkalta hosszabb utóélettel megáldott fosszilis csecsemők megrendítően sajátos „létezése” lehetőségek valódi tárházaként szolgál. Ahhoz, hogy megértsük, hogy a neandervölgyiek fizikailag és kognitívan hasonlóan gyorsan fejlődtek-e, mint a mi gyermekeink, tudnunk kell, hogy mi volt a kiindulópont. Törékeny maradványaik arra is emlékeztetnek bennünket, hogy valamennyi neandervölgyi élettartama egyedi volt, és sokuk nem ért el a születéstől a fájó végtagokkal járó öregkorig tartó hosszú út végére.

Vegyük csak számba egyik-másik neandervölgyi gyermeket, akik most a világ kiállítótereiben pihennek! A Le Moustier-i csöppséget bármelyik újszülött ruhájába bele lehetett volna bújtatni, de sokféle korú gyermeket találni a múzeumokban. Tekintsünk az egészre csoportképként: elöl láthatunk majd héthónaposokat, akik alig tudnak felülni, mellettük, kicsit odébb a földön mászókkal, aztán nyűgös kisgyermekekkel és egy csoport rakoncátlan háromévessel folytatódik a sor, végül a négyévesekkel és a négyévesnél idősebb csemetékkel zárul – ők már elvesztették kisgyermeki vonásaikat. Spanyolországból, Franciaországból, Izraelből és Szíriából származnak, de még egy nyolcéves üzbegisztáni kisgyermek is van közöttük.

Csak a DNS-elemzéssel lehet azonosítani, hogy a gyermekek nők vagy férfiak voltak-e, de a korukat a fogak és a csontok alapján ki lehet számítani. Ha valamiből, ebből határozottan következtethetünk arra, hogy a neandervölgyiek kissé más tempóban és merőben eltérően nőttek fel, mint a H. sapiens.

A fogak nagyrészt ásványi anyagokból állnak, így olyanok, mint valamiféle protokövületek, amelyek túlélik a bomlást – ugyanez a csontokról nem mondható el. A kutatók a perikymata néven ismert, a fogzománcon található belső növekedési vonalak vizsgálatakor megállapították, hogy a neandervölgyi gyermekeknél átlagosan egy nappal gyorsabb volt a barázdaképződés sebessége. Hasonlóképpen egyes neandervölgyi gyerekek akár egy-három évvel gyorsabban vesztették el tejfogaikat. De a perikymata és a fogak fejlődése más szempontból megfelel a ma jellemző arányoknak. Erről árulkodik az egyik legteljesebb fiatal neandervölgyi, akinek maradványait 1961-ben találtak meg a Roc de Marsalnál, amely folyásirányban alig pár órányi sétára található Le Moustier-től. A csontváz korát 2,5 és 4 év közé becsülték, de a szinkrotron mikrotomográfia – egyfajta szuperintenzív röntgenfelvétel – a metszőfogak mellett olyan fejlettebb őrlőfogakat talált, amelyek elmaradnak a mai, hasonló korú gyermekek azonos fogaihoz képest.

Hasonlóan ellentmondásos benyomást kelt annak a kisfiúnak a teste, amelyre az északnyugat-spanyolországi El Sidrón barlangjában találtak rá. Az őrlőfogai nem voltak annyira fejlettek, mint amennyire a perikymata alapján lenniük kellett volna, és néhány csontja inkább egy két-három évvel fiatalabb gyermek csontjaira hasonlított. Persze az is lehet, hogy egyszerűen csak egy aprócska gyerek volt – de mindez jól szemlélteti, hogy változatosság és összetettség jellemezte a neandervölgyiek fejlődését is.

Érdekes módon az El Sidrón-i fiú agya is kissé alulfejlett volt látszólagos korához képest, és a felnőtté válás ezen aspektusának megértése különösen fontos számunkra. Az emberek fejében valahogy – nyilván nem függetlenül attól, hogy mennyire váratlanul érte őket – az maradt meg, hogy a neandervölgyiek agytérfogata állítólag nagyobb volt a miénknél. Mivel nincsenek mumifikálódott vagy fagyasztott holttestek, nem tudjuk a központi idegrendszer koponyaüregben elhelyezkedő részét közvetlenül megvizsgálni, de az agyak nyomot hagynak a koponya belső részén. Míg egykor gipszmintákkal tanulmányozták, ma már modern szkennelési technológiák invertált háromdimenziós modellek segítségével alkotják újra az emberi agyat: az eltűnt szürkeállomány kísérteties digitális formában rajzolódik ki, egészen a kígyózó artériáig, amely egykor vértől lüktetett. Kiderült, hogy a látszólag nagyobb agyukért valójában a nemi megoszlás a felelős: ha csak a férfiakat hasonlítjuk össze, a különbség sokkal jelentéktelenebb, ami jól példázza annak tényét, hogy valószínűleg a legtöbb épségben fennmaradt neandervölgyi csontváz férfiakhoz tartozik.{36}

Születésüktől fogva a koponyájuk a miénkhez igencsak hasonló méretűnek indult, de ha a Le Moustier-i újszülöttet tarthattuk volna a karunkban, a pelyhes kis fejecske formája talán kisebb megütközést váltott volna ki belőlünk. Az erről és egy másik újszülött koponyájáról készült felvételek összehasonlításával érzékletesen ábrázolható, hogy az arcuk középső része már kissé nyújtottabbá vált, és nem rendelkeztek olyan aranyos állal, mint a mai csecsemők. Nincs közmegegyezés arról, hogy miként fejlődött az agyuk a meghatározó korai években; néhány méretarányos modell figyelemre méltó módon a miénkhez hasonlóként ábrázolja, bár az vitán felül áll, hogy az övék valamivel gyorsabban növekedett. Maga az agyi struktúra azonban nem fejlődött gyorsabban. Ebből arra következtethetünk, hogy a neandervölgyi csecsemők nagyjából ugyanabban a korban értek el a mosolygás, a kapaszkodás és a gügyögés bűvös mérföldköveihez, mint a mieink. A kis különbségek azonban végül összeadódnak, így a fiziológiai gyermekkor korábban befejeződhetett, tehát kevesebb idő maradt az összetett szociális és technológiai készségek elsajátítására. Ám az agyi fejlődés lassúságát más testrészek fejlődése ellensúlyozta.

Csontoktól a testekig

Egészen döbbenetes, hogy miközben a valaha élt neandervölgyiek kevesebb mint 0,01 százalékának maradványai vergődtek át az idő és a tafonómia malmán, összességében mégis 200-300 egyedről beszélhetünk. A többségük egy-egy csont- vagy állkapocstöredékből áll, amelybe a fogak még hősiesen kapaszkodnak; 30-40 csontváz pedig nemcsak sokkal teljesebb, hanem minden bizonnyal egészben kerülhetett a föld alá. A temetéssel kapcsolatos szakmai nézetkülönbségekkel a 13. fejezetben foglalkozunk majd, de bármi legyen is a háttértörténetük, minden egyes csontváz esélyt jelent arra, hogy közelebbről is „megismerjük” az elhunytat. És még a töredékek is jelentős szereppel bírnak, mert ezek segítenek a populációkról alkotott képünk megalkotásában: sérülési minták, életkor a halál időpontjában, és az esetleges különbségek a férfiak és nők testhasználatában.

A horvátországi Krapina (Korpona) dombjának egyik hasadéka rendkívül gazdag fosszilis leletanyaggal rendelkezik. Ezen a lelőhelyen több mint 900 csontot találtak, amelyek körülbelül húsz-nyolcvan neandervölgyi egyedtől származnak.{37} A csontvázrészeknek – a legvisszafogottabb becslések szerint is – mintegy háromnegyede azonban hiányzik. Kétségtelen, hogy a tizenkilencedik század végi gyors feltárás is közrejátszott ebben, bár a spyi lelőhelyet nem sokkal korábban tárták fel, és az ottani emberi maradványok sokkal teljesebb formában maradtak ránk. Valójában a Krapina-csontok közül sokat maguk a neandervölgyiek törtek össze, és erős a gyanú, hogy egyik esetben sem egész csontvázként ásták el őket. Ezzel szemben El Sidrónt 1994-ben fedezték fel (majdnem egy évszázaddal Krapina után), és ez az eddig ismert leggazdagabb neandervölgyi fosszilis lelőhely a világon.{38} A gondos ásatások során több mint 2500 maradványt tártak fel, amelyek azonban mindössze tizenhárom neandervölgyitől származnak: négy nőtől, három férfitól, három tinédzsertől, két gyermektől és egy csecsemőtől. Igaz, az ő testrészeik is töröttek voltak, de egyértelműen valamivel jobb állapotban temették el őket.

Ezek a példák egy fontos dologra mutatnak rá: nincs két egyforma fosszilis lelőhely. Értelmezésük csak körültekintően történhet, különösen akkor, ha a halálozási mintákat próbáljuk vizsgálni. Az emberi populáción belüli kormegoszlás általában tükrözi az életkori egészségügyi kockázatok változását: sok a gyermek, kevesebb a felnőtt, idős embert pedig csak elszórva találni. A fosszíliákból levont következtetéseket azonban nem lehet készpénznek venni az egész populációra vonatkoztatva. Ahogyan a társadalom bizonyos rétegei számára nem engedélyezték a temetőben történő végső nyugalomra helyezést, úgy a régészeti adatokból is kitetszik, hogy nem minden neandervölgyi embernek jutott azonos lehetőség a földi maradványai megőrzésére, ráadásul az arány minden lelőhelyen változó.

Az ismeretanyagunk még ezt figyelembe véve is hihetetlenül változatos, és eléggé sokféle ahhoz, hogy kimerítő adatokkal szolgáljon arról, hogyan jöttek létre – szó szerinti és átvitt értelemben is. Minden korábbinál jobban rekonstruálhatjuk, miben különböztek tőlünk, és még arra is választ kaphatunk, hogy miként gondolkodtak a világról.

Ha találkoznánk egy neandervölgyivel, természetesen valamiféle emberi külső látványa fogadna minket, de kifejezetten szokatlan kinézetet kell elképzelni. Az átlagosnál valamivel alacsonyabbak voltak, szélesebb mellkassal és szélesebb derékkal; végtagjaik arányai is némileg eltértek a mai emberekétől. Határozottan izmos combjaik alatt vastagabb, kerekebb és enyhén ívelt lábszárcsontokkal rendelkeztek; a számtalan pontatlan rekonstrukcióval ellentétben mégis ugyanolyan egyenesen jártak, mint mi.

Csak alaposabban kell szemügyre venni őket, és máris szinte mindenhol anatómiai sajátosságokra bukkantunk – némelyik szembetűnőbb, mások nagyobb figyelmet igényelnek. A H. sapiens képviselőjeként mi magunk vagyunk a saját praktikus anatómiai modellünk: elég csak megcsípni az állunkat, a lifegő hús és izom alatt csontos részt fogunk érezni. Ezzel szinte egyetlen neandervölgyi sem rendelkezett, még a csecsemők sem. Tapintsuk meg a fejünket: magas, de gömbölyű; az arcunk rövid és a homlokunk alá húzódik. Bár a neandervölgyiek osztoztak a többi hominin fajhoz képest hatalmasra duzzadt agyunkban, a koponyájuk egészen más alakú volt, mint a miénk. Az alacsonyabb fejtető aerodinamikusabb, formásabb megjelenést kölcsönözött nekik, a csúcspont egy látványos dudor volt, közvetlenül a nyak felett.{39} Nagyobb és mélyebb szemek bámultak ki egy olyan arcból, amelynek orra és szája előre nyúlónak tűnt, arccsontjai viszont szögletesek lehettek. Pompásan ívelt homlokereszek keretezték mindezt, amelyek a miénkkel ellentétben nem voltak középen elválasztva, viszont sokkal impozánsabbak voltak. Ellenben a koponyarendszerben lévő agy ugyanolyan nagy és körültekintő volt, mint amilyen a miénk.

A különbségek azonban túlmutatnak a felszínen. Érintsük meg azt a pontot, ahol az állkapcsunk a koponyához illeszkedik, és tegyünk úgy, mintha rágnánk: ez a mozgó ízület a neandervölgyiek esetében egy sekély, aszimmetrikus rés és egy extra csontdudor miatt egészen más alakú volt. Csúsztassuk a nyelvünket a szájunk hátsó részébe, ahol a bölcsességfogaink találhatóak (vagy találtattak); a H. sapiens fogai többnyire az állkapocsívhez simulnak, de a neandervölgyieknél előrébb húzódtak, így rés keletkezett. Talán be tudnák préselni a nyelvüket abba a hézagba, és az is meglehet, hogy érezték a nagy oldalsó fogaik enyhén visszahajló szélét is, amelyek „lapát” formájúak voltak. Az állkapcsuk belsejében az őrlőfogaik is másként néztek ki, amelyeket gyakran hatalmas, összenőtt gyökerek jellemeztek. Még az újszülöttek úgynevezett fogrügyei is kellően jellegzetesek ahhoz, hogy más csontok hiányában azonosítani lehessen őket.

Nyújtsuk üdvözlésre a kezünket, és láthatjuk, hogy míg a hüvelykujjunk távolabbi ujjperce rövidebb, mint a közelebbi, addig a neandervölgyieknél – még a csecsemőknél is – mindkettő majdnem ugyanolyan hosszúságú volt. És a kéz, amelyik olyan határozottan ragadja meg a miénket, szélesebb a kezünknél, és az ujjbegyei is sokkal vaskosabbak.

A testükön tapasztalható változatosság azonban nem arra a széles körben ismert nézetre utal, amely szerint primitívebbek{40} nálunk. Mindketten örököltünk néhány közös ősi vonást, de az ő vérvonaluk megtartott néhány olyan tulajdonságot, amit mi elvesztettünk, és ennek a fordítottja is igaz. Sokkal inkább arról van szó, hogy a neandervölgyiek és a H. sapiens az emberi lét két eltérő útját testesítik meg, és mindegyiknek megvannak a maga furcsaságai. A keskeny mellkas, a belső fül jellegzetességei vagy a csak ránk jellemző fogak ugyanolyan „furcsák”, mint a neandervölgyiek hiányosságai az emberszabásúak evolúciójának tágabb összefüggésében. Mindazonáltal a vonatkozó kutatási területek központi témája maradt a válaszkeresés arra a kérdésre, hogy miért léteznek ezek a különbségek, és hogy mit jelentettek a neandervölgyiek életmódja szempontjából.

Kíváncsi elménk szeret mindenre indokot találni, de valójában az evolúció – a természetes szelekción keresztül – csupán a szaporodási sikerről szól, nem valamiféle szuperalkalmazkodásról. A neandervölgyiek biológiájára vonatkozó magyarázatok gyakran a lehetséges előnyökre összpontosítanak, holott a valóság ennél összetettebb, ráadásul többféle hatás is közrejátszik. A testek felépítése egymással összefüggő folyamatok eredménye, és az egyik testrész megváltoztatása máshol is átalakulást idézhet elő. A genetikai mutációk csak véletlenszerű másolási hibák, amelyek időről időre képesek olyan anatómiai jellemzőket eredményezni, amelyek – amennyiben nem befolyásolják negatívan a túlélést – kis, elszigetelt populációkban fennmaradnak.