A mű eredeti címe: The Grandest Game

© Jennifer Lynn Barnes, 2024

First published in the U.S. in 2024 by Little, Brown and Company

Hachette Book Group

1290 Avenue of the Americas, New York, NY 10104

Little, Brown and Company is a division of Hachette Book Group, Inc.

The Little, Brown name and logo are trademarks of Hachette Book Group, Inc.

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből részlet sem közölhető.

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2025

Magyar fordítás © Bottka Sándor Mátyás, 2025

Ez egy kitalált történet. A nevek, szereplők,

helyszínek és események a szerző képzeletének szüleményei,

vagy a valóságtól eltérően kerültek megjelenítésre.

Bármilyen hasonlóság valós – élő vagy holt – személyekkel, intézményekkel,

eseményekkel vagy helyszínekkel csak a véletlen műve.

ISBN 978-963-614-636-8 (papír)

ISBN 978-963-614-637-5 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport gondozásában, 2025-ben

Felelős kiadó: Marosi László

A kiadó az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

Főszerkesztő: Balázs Eszter Anna

Felelős szerkesztő: Pavlovic Tijana

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit

Magyar borító: Müller Péter

E-book: Scriptor Kft.

Rose-nak

ELŐHANG

EGY ÉVVEL EZELŐTT

A hatalmat soha nem adják ingyen. A kérdés csak az, milyen nagy árat kell fizetni érte, és azt ki fizeti meg. Rohan ezt mindenki másnál jobban tudta. Ahogyan azzal is tisztában volt, hogy az árral foglalkozni sem érdemes. Mit számít az, ha időnként a vérét kell ontania, vagy összetörik a szíve és néhány ujja?

Nem mintha Rohannak lettek volna barátai.

– Kérdezd meg, miért vagy itt! – A Dominus halk parancsa élesen hasított a levegőbe, akár egy kard pengéje.

A Kegyes Ördög tulajdonosa maga volt a megtestesült hatalom, Rohant pedig a fiaként nevelte. A számító, gátlástalan, hasznos fiaként. Rohan már kora gyerekkorában megértette, hogy abban a titkos, föld alatti palotában a tudás erő és fizetőeszköz, a tudatlanság pedig gyengeség.

Ezért eszébe sem jutott volna kérdezni bármit is.

Ehelyett megvillantotta ravasz mosolyát, ami éppen úgy a fegyvertára része volt, mint a rejtve hordott pengék vagy az összegyűjtött titkok.

– Kérdezni csak azok szoktak, akik nem tudják megszerezni az információt más úton.

– Te pedig jól ismersz minden más utat – ismerte el a Dominus. – A megfigyelés és a manipuláció mestere vagy, bármelyik teremben kedved szerint láthatatlan tudsz maradni, vagy átveszed az irányítást.

– És a megnyerő külsőmről se feledkezzünk meg! – Rohan veszélyes játékot játszott, de a nem veszélyes játékok nem is érdekelték soha.

A Dominus ujjait a sétapálcája díszes ezüstgombja köré zárta.

– Ha kérdezni nem akarsz, hát mondd meg nekem, Rohan: miért hívattalak ide?

Ez volt a döntő pillanat, Rohan minden tagjában érezte ennek bizonyosságát.

– Hogy az utódlásról beszéljünk.

A Kegyes Ördög a felszínen sima kaszinónak tűnt, még ha a létezéséről nem is tudott senki más, csak a meghívott tagok: a néhány kiválasztott leggazdagabb, legelőkelőbb és legbefolyásosabb ember a világon. Valójában azonban a titkos klub sokkal több volt ennél. Történelmi örökség. Háttérhatalom. Biztonságos hely, ahol nagy üzletek köttettek, és vagyonok sorsa dőlt el.

– Az utódlásról. Így van – erősítette meg a Dominus. – Szükségem van egy utódra. Az orvosok szerint két évem lehet hátra, legjobb esetben három. Jövő év december 31-én továbbadom a koronát valakinek.

A legtöbb emberben a halálhír maradt volna meg ebből a mondatból. Rohanban nem. Az Ördög irányítása fennállásának kétszáz éve során összesen négyszer került új kézbe, mindig fiatal örökös kapta az életre szóló megbízatást.

Rohannak kezdettől fogva ez volt az életcélja.

– Tehát nem én vagyok az egyetlen jelölted.

– Miért lennél az egyetlen?

A Dominus szájából ez nem pusztán költői kérdésként hangzott. Azt jelentette: „Győzz meg, fiam!”

A Kegyes Ördög minden zugát ismerem – gondolta Rohan. – Minden árnyat és minden rejtekhelyet. A tagság pedig engem ismer, tudják, hogy nem érdemes ujjat húzni velem. A képességeimet már említetted, legalábbis azokat, amiket nem illetlenség szóba hozni.

Válaszában viszont más taktikát választott.

– Mindketten tudjuk, hogy lenyűgöző gazfickó vagyok.

– Az vagy, amivé én tettelek. De vannak dolgok, amiket magadnak kell elnyerned.

– Készen állok. – Rohan éppen úgy érezte magát, mint minden alkalommal, amikor ringbe szállt harcolni: tudta, hogy a fájdalom elkerülhetetlen, de teljesen lényegtelen is.

– Van egy bizonyos belépési díj. – A Dominus azonnal a lényegre tért. – Ahhoz, hogy átvedd az irányítást a Kegyes Ördög felett, részesedést kell vásárolnod belőle. Tízmillió angol font elég is lesz.

Rohan ösztönösen nekilátott megtervezni a trónra vezető utat. És mivel több ilyet is látott maga előtt, feltámadt a gyanakvása.

– Mi a buktató?

– A buktató, drága fiam, ugyanaz, mint eddig bármikor volt számomra és az előttem járók számára is, egészen az első Dominus örököséig visszamenőleg. Ezt a vagyont nem szerezheted meg a Kegyes Ördög falain belül, a gyűjtéséhez pedig nem használhatod fel az intézményünk alkalmazottjaként megszerzett információidat. Még csak be sem léphetsz a klubba, semmilyen módon nem hivatkozhatsz az Ördögre, nem környékezhetsz meg egyetlen tagot sem, és nem fogadhatsz el tőlük szívességet.

Márpedig a Kegyes Ördögön kívül Rohannak semmije és senkije nem volt. Még vezetékneve sem.

– Huszonnégy órán belül elhagyod Londont – folytatta a Dominus –, és vissza sem térsz a belépési díj nélkül.

Tízmillió angol font. Ez nem egyszerű kihívás volt, hanem egyenesen száműzetés.

– A távollétedben a hercegnő tölti be helyetted a Factotum szerepét. Ha pedig kudarcot vallasz, ő lesz az örökösöm.

Ez volt hát a játék. A tét. És a veszély.

– Indulj! – adta ki a parancsot az idős férfi, és elállta a Rohan lakosztálya felé vezető utat. – Most azonnal.

Rohan jól ismerte Londont, otthonosan és – akár egy szellem – észrevétlenül mozgott a város minden részén, az előkelő társaságban éppúgy, mint az alsóbb néprétegek között. De ötéves kora óta most először nem térhetett vissza a Kegyes Ördögbe.

Keresd a kiskaput! Keresd meg a lehetőségeket és gyenge pontokat! De Rohan előbb egy kocsmát keresett, hogy lecsendesítse kavargó gondolatait.

A pub előtt, amit kinézett magának, két kutya verekedett éppen. A kisebbikben volt valami, ami farkasra emlékeztette. Ez az állat állt vesztésre. Tudta, hogy nem bölcs dolog a két megvadult kutya közé állni, de abban a pillanatban Rohant a bölcsesség izgatta a legkevésbé.

Miután elkergette a nagyobbik kutyát, letörölte a vért az alkarjáról, és letérdelt a kisebbik kóbor állathoz. Az rávicsorgott, ő pedig rávigyorgott.

Ekkor nyílt a kocsma ajtaja, és kiszűrődött rajta a tévéből egy bemondó hangja.

– A legfrissebb jelentések szerint véget ért a Játékok játéka első fordulója, melyet a Hawthorne-örökösnő, Avery Ginks mostantól évente megrendez. A tizenhétmillió dolláros díj nyertesét hamarosan élő közvetítésben mutatják majd be…

Az ajtó becsapódott.

Rohan farkasszemet nézett a farkasszerű kutyával.

– Évente – ismételte meg a szót.

Ez azt jelenti, hogy jövőre újabb játék kezdődik, neki pedig egy éve van terveket szőni és számára kedvezően alakítgatni minden körülményt. Szerencsére Avery Ginks hivatalosan soha nem volt a Kegyes Ördög tagja.

Nicsak, egy kiskapu. Rohan felállt, és a kocsmaajtóhoz lépett.

– Jössz? – nézett vissza a kutyára.

A kocsma tulaja azonnal felismerte a srácot.

– Mit adhatok?

Egy olyan képességekkel és hírhedtséggel rendelkező embernek, mint Rohan, még az Ördög nélkül is volt néhány adu a tarsolyában.

– Egy sört nekem – mondta – és egy steaket a kutyának. – A szája féloldalas mosolyra görbült. – És valakit, aki elvisz Londonból még ma.

1. FEJEZET

LYRA

Az álom ezúttal is úgy kezdődött, mint mindig. Lyrát émelyítő rettegés töltötte el, amikor meglátta saját kezében a kálát. Lenézett a másik kezére, amiben egy cukorkanyaklánc szomorú maradványa lógott. Három színes édesség maradt csak rajta.

Ne!

Lyra valahol mélyen tudatában volt ugyan, hogy valójában tizenkilenc éves, álmában mégis kislánykeze volt. Apró és törékeny. A rá vetülő árnyék viszont hatalmas.

Aztán hallatszott a suttogás: „Ez egy Hawthorne miatt van.”

Az árny eltűnt, a vér szerinti apja megfordult és elsétált. Lyra nem látta az arcát, de hallotta a léptei dobogását a lépcsőn felfelé.

Fegyver van nála.

A lány felriadt, a lélegzete a torkán akadt, a teste megfeszült, a feje pedig… A feje egy asztal lapján feküdt. Eltartott egy ideig, amíg kitisztult a szeme előtt a kép, és a való világ visszazökkent a helyére. Eközben eszébe jutott az is, hogy éppen egyetemi órán van. Csakhogy az előadó szinte üres volt körülötte.

– Tíz perce van még hátra a vizsgából. – Egyetlen ember volt rajta kívül a teremben, egy ötvenes éveiben járó férfi zakóban.

Vizsga? Lyra riadtan a faliórára pillantott, de amikor meglátta az időt, az izgalma alábbhagyott.

– Talán jobb lenne, ha rögtön be is adná a nullapontos tesztjét – zsörtölődött a professzor. – A társai már távoztak. Gondolom, ők nem bulizták át az éjszakát.

Mert az én külsőmmel egy lány csakis azért alhat el az órán a kimerültségtől, mert bulizott az éjszaka. Lyra a tanár feltételezésétől azonnal felkapta a vizet, haragja elűzte a dermesztő rémálom utolsó nyomát is. Lepillantott a mellette heverő papírlapra. Feleletválasztós tesztet talált rajta.

– Én azért megnézném, mit sikerül összehoznom tíz perc alatt. – Előhalászott egy tollat a hátizsákjából, és olvasni kezdett.

A legtöbb ember képekben gondolkodik, Lyra agya viszont csak szavakat, fogalmakat és érzéseket tudott megidézni. A lány kizárólag álmában volt képes képeket látni maga előtt. Szerencsére a sok felesleges képi gondolat híján kimagaslóan gyorsan olvasott. Még nagyobb szerencséjére a teszt készítője kiismerhető és ismerős rendszer szerint állította össze a feladatlapot.

Ahhoz, hogy valaki megtalálja a helyes megoldást, elég volt megérteni a felajánlott válaszlehetőségek közötti viszonyt. Volt közöttük kettő egymással ellentétes? Ezek az ellentétpárok csak apró részletekben tértek el a többi választól? Vagy volt közöttük kettő, ami első ránézésre ugyanúgy hangzott? Esetleg akadt egy-két olyan, amelyik túlságosan is igaznak tűnt, de valószínűleg megtévesztésként került oda? A legtöbb feleletválasztós teszten ugyanis át lehet látni így. Egyáltalán nem kellett tudni az anyagot, elég volt megfejteni a kódot.

Lyra az első egy percben öt kérdést válaszolt meg. A következőben négyet. Minél több választ jelölt meg, annál idegesebb lett a tanár.

– Csak az időmet fecsérli – förmedt rá. – Meg a sajátját.

Volt idő, amikor a lelkére vette volna ezt a durva hangot, új énjét viszont a szidás arra sarkallta, hogy gyorsabban olvasson. Találd meg a rendszert, és megtalálod a helyes választ. A végén még maradt is egy perce, amikor beadta a papírt.

Pontosan tisztában volt vele, milyennek látja őt a professzor. Hozzászokott már, hogy a teste alapján bizonyos emberek azonnal bulizósnak tartják, és nem táncosnak.

Nem mintha táncos lett volna. Annak már vége.

Lyra felkapta a táskáját, és indulni készült, de a tanár megállította.

– Várjon! – parancsolt rá kurtán. – Gyorsan ki is javítom. – Amivel valójában azt mondta: „Gyorsan meg is leckéztetlek.”

Lyra lassan fordult vissza felé, hogy legyen ideje semleges arckifejezést ölteni.

Az első tíz kérdésig a tanár egyetlen hibát talált csak. Ahogy haladt, úgy szaladt egyre jobban össze a szemöldöke. A hibaszázalék egy ideig nem változott, aztán csökkent.

– Kilencvennégy. – A férfi felpillantott a papírról. – Nem rossz.

Még várj! – figyelmeztette magát a lány.

– Képzelje csak el, mire lenne képes, ha egy kicsit több energiát fektetne bele!

– Honnan tudja, mennyi energiát fektettem bele? – kérdezte Lyra halkan, de egyenesen a prof szemébe nézve.

– Ön melegítőben jött órára, meg sem fésülködött, és a vizsga nagy részét átaludta. – Ezek szerint a bulizós csajból áttette őt a lusta dög kategóriába. – Ráadásul egyetlen előadásomon sem láttam még.

Lyra vállat vont.

– Valószínűleg azért, mert nem járok az ön kurzusára.

– Hogy… – A profnak elállt a szava, csak bámult. – Maga…

– Nem vettem fel az ön kurzusát – ismételte meg Lyra. – Az előző előadáson aludtam el.

Azzal választ sem várva sarkon fordult, és elindult a kijárat felé. Hosszú léptekkel menetelt. Talán kecsesen is. Talán maradt még benne valami kecsesség.

A tanár utánaszólt:

– De hogyan ért el kilencvennégy százalékot egy olyan anyagból, amit nem is tanult?

Lyra nem állt meg, a tanárnak háttal válaszolt:

– Ha szándékosan megtévesztő kérdéssort próbál írni, számolnia kell azzal is, hogy egy vizsgázója ismeri a trükköket, és átlát rajta.

2. FEJEZET

LYRA

Az e-mail aznap délután érkezett. A tanulmányi osztály küldte, másolatban rátette a pénzügyi irodát is. Tárgynak azt írták: „Hallgatói jogviszony felfüggesztése”.

Lyra negyedszer olvasta éppen végig, amikor megcsörrent a telefonja. Semmi bajod – emlékeztette magát félig megszokásból. – Minden rendben van.

Mély levegőt vett, felkészült a csapásra.

– Szia, anyu!

– Szóval még emlékszel rám! És a telefonod is működik! És nem rabolt el egy sorozatgyilkos matekzseni, hogy veled egészítse ki az ördögi egyenleteit!

– Ez az új regényedben van? – kérdezett rá Lyra.

Az anyja ugyanis író volt.

– Ez az új regényemben van. A főgonosz nő utálja az embereket, de imádja a számokat, a zsaru pedig a számításoknál jobban bízik az ösztöneiben. És gyűlölik egymást.

– De nem csak gyűlölik, igaz?

– Persze hogy nem. És ha már az ellenállhatatlan vonzalomnál és szexuális feszültségnél tartunk… te hogy vagy?

Lyra elhúzta a száját.

– Ez gyenge átvezetés volt, anyu!

– Meg se próbáld kikerülni a választ, te trükkös gyerek! Nekem itt elvonási tüneteim vannak a lányom hiánya miatt, és szenvedek. Az apád szerint túl korai kitenni a karácsonyi dekorációt november első hetében, az öcséd már négyéves, de még mindig képtelen értékelni az étcsokoládét, és köteleket kell bevetnem, ha nem akarok egyedül romkomot nézni! Átérzed ezt?

Lyra az elmúlt három évben mindent megtett, hogy normális vagy legalábbis annak tűnő életet éljen. Hogy az a lány legyen, aki imádja a karácsonyt, a csokit és a romkomokat. Ebbe a tettetésbe mindennap egy kicsit jobban bele is halt.

Így kötött ki végül egy, az otthonától ezerhatszáz kilométerre lévő egyetemen.

– Szóval? Hogy vagy? – Az anyja nem adta fel.

Lyra tudta: addig fog kérdezősködni, amíg ki nem deríti, amit akar. Így hát a lehető legtömörebben válaszolt:

– Szingli vagyok, megkeseredett, és fegyverem van.

Az anyja felkacagott.

– Nem is igaz!

– Melyik nem igaz? A megkeseredett vagy a fegyver? – kérdezett vissza Lyra. A szingliséget már szóba se hozta.

– A megkeseredett. Te, Lyra Catalina Kane kedves vagy, és nagylelkű. Azt meg mindketten jól tudjuk, hogy bármiből lehet fegyver, ha elég erősen hiszel benne, hogy kárt tehetsz vele másban.

Ez a beszélgetés annyira természetesen folyt, és annyira jellemző volt kettőjükre, hogy Lyra szinte elviselni sem bírta már.

– Anya, kaptam egy e-mailt a tanulmányi osztályról.

A csend úgy telepedett rájuk, akár az örökké tartó éjszaka.

– Kicsit késve küldte a kiadó a legutóbbi csekkemet – szólalt meg végül az anyja. – És nem is annyi pénzt küldtek, mint amire számítottam. De ne aggódj, kicsim, elintézem ezt. Minden rendben lesz.

Minden rendben van. Lyra is ezt hajtogatta folyamatosan az elmúlt három évben, mióta a hírekben egyre gyakrabban bukkant fel a Hawthorne név, és a jó okkal elfojtott emlékei a felszínre törtek. Különösen az egyik emlék ellen kellett ezzel védekeznie.

– Ne foglalkozz a tandíjjal, anya! – Lyra minél gyorsabban véget akart vetni a beszélgetésnek. A távolból könnyebb volt normálisnak tettetni magát, de így is nagy árat fizetett érte. – Inkább kihagyom ezt a félévet, elmegyek dolgozni, és ősszel majd felveszek hitelt.

– Arról szó sem lehet! – Ezek a szavak már nem az anyja hangján hallatszottak.

– Szia, apu!

Lyra hároméves volt, amikor Keith Kane feleségül vette az anyját, és öt, amikor őt örökbe fogadta. Számára ő jelentette az apát, a vér szerinti apjára nem is emlékezett, amíg az álmok gyötörni nem kezdték.

– Anyád és én majd megoldjuk – folytatta ellentmondást nem tűrő hangon a férfi.

A régi Lyrának eszébe sem jutott volna ellenkezni.

– És mégis hogyan? – szegezte most neki a kérdést.

– Majd kitalálunk valamit.

A „valamit” szó hallatán a lány azonnal megértette, hogy mi jár az apja fejében.

– A Mile’s End?

Ezt nem gondolhatta komolyan! A Mile’s End sokkal több volt egyszerű háznál. Hozzátartoztak a tetőablakok a padláson, a hinta a teraszon, az erdő, a patak és a fa, amibe a Kane család több generációja belevéste a nevét.

Lyra azon a farmon nőtt fel, kilencévesen ő is bevéste a nevét abba a fatörzsbe. Ezt a lehetőséget az öccsétől sem vehette el senki. Nem adhatják el miattam a Mile’s Endet!

– Egy ideje már gondolkodunk rajta, hogy jobb lenne kisebb helyre költözni. – Az apja ezt nyugodtan és tárgyilagosan közölte. – Rengetegbe kerül fenntartani egy ilyen öreg házat. Ha lemondok róla, vehetnénk a faluban egy kisebbet, futná a tandíjadra, és még az öcséd taníttatására is félretehetnénk. Van egy ingatlanfejlesztő, aki…

– Mindig van egy ingatlanfejlesztő! – vágott a szavába Lyra. – Te pedig eddig mindegyiket elküldted a fenébe.

A vonal túlsó végéről hallatszó csend jelentésével ezúttal egy könyvtárat meg lehetett volna tölteni.

3. FEJEZET

LYRA

A futás fájdalmas volt. Lehet, hogy Lyra éppen ezt szerette benne. Régen utált futni, most viszont komoly távokat tett meg. Csak az volt a baj, hogy idővel egyre kevésbé szenvedett közben, ezért napról napra növelte a távot.

Egyre többet futott.

Aztán még többet.

A szülei és a barátai nagyon csodálkoztak, amikor a futás miatt felhagyott a tánccal. Majdnem napra pontosan egy évvel ezelőttig, a gimi utolsó évének novemberéig kitartott, addig képes volt tettetni, hogy minden rendben van. De még ő sem volt elég jó színész ahhoz, hogy eljátssza, ugyanolyan táncos, mint korábban. Mint azelőtt.

Pedig teljesen érthetetlennek tűnt, hogy egyetlen álom, egyetlen emlék így felboríthatja az életét. Azt Lyra mindig is tudta, hogy a vér szerinti apja meghalt, de azt nem, hogy öngyilkosságot követett el. Ahogyan azt sem, hogy ő ott volt. Olyan alaposan elfojtotta magában ezt a traumát, hogy az egyszerűen megszűnt létezni a számára. Egyik nap még normális, boldog tini volt, utána pedig – szó szerint egyik napról a másikra – már nem.

Nem volt többé normális, nem volt rendben. És főleg nem volt boldog.

A szülei pedig tudták. Azt persze nem, hogy mi, de annyit mindenképpen, hogy valami történt. Lyra menekülni próbált egy jó messzire lévő egyetemre, ám a jelek szerint ezzel sem ment sokra. Az ösztöndíj nem fedezte a teljes tandíjat. Az anyjáék biztosították, hogy egyáltalán nem okoz nekik gondot fedezni a fennmaradó részt, de nyilvánvalóan hazudtak. Ami egyben azt is jelentette, hogy Lyrának korántsem sikerült olyan meggyőzően előadni a normális lányt, mint hitte.

Futás közben bármennyire is igyekezett elterelni a gondolatait, újra meg újra ugyanarra a következtetésre jutott: évet kell halasztanom. Ezzel nyerne legalább egy kis időt, és a szüleinek egy számlával kevesebb miatt főhetne a feje. Neki sem fájna különösebben a döntés. Nem mintha túl sok barátot szerzett volna itt. Meg sem próbálta, úgy sodródott egyik előadásról a másikra, mint egy szokatlanul agyas zombi. Nem úszott, csak taposta a vizet.

Ami még mindig jobb volt, mint alámerülni.

Fogcsikorgatva gyorsított a tempón. Ilyen hosszú futás után ez elvileg lehetetlennek tűnt, de néha az ember nem tehetett mást, mint hogy tovább feszíti a húrt.

Amikor végre megállt, alig kapott levegőt, és az ösvény elhomályosodott a szeme előtt. Lehajolt, megtámasztotta a kezét a térdén, és kapkodott az oxigén után.

Valami seggfej pont ezt a pillanatot választotta arra, hogy füttyögni kezdjen utána, mintha Lyra csak az ő kedvéért pucsított volna be. Egy pillanattal később egy focilabda gurult a lány lába elé. Felpillantott, és meglátta a csapatnyi srácot, akik meredten bámulva várták, vajon mit lép erre. Lyra eltűnődött, hogy mi lehet a seggfejek csoportjának neve.

Falka? Csorda?

Nem – gondolta, miközben felemelte a labdát. – Cirkusz.

A seggfejcirkusz valószínűleg nem számított rá, hogy egy rúgással átíveli a fejük fölött a labdát a kapu felé, de Lyra apja fociedző volt, a teste pedig soha nem felejtett el egy már begyakorolt mozdulatsort.

– Nem talált! – rikkantott az egyik srác, amikor a bőr a kapufélfának csapódott.

Csakhogy a lepattanó labda telibe tarkón találta a Lyra után füttyögő fiút.

– Dehogynem – kiáltott oda a lány.

Az évhalasztás volt a megfelelő megoldás. Az egyetlen megoldás. De amikor Lyra a tanulmányi osztály felé indult, végül mégis a campus fél háztömbnyire lévő postáján találta magát.

Megteszem, csak előtte ezt még elintézem. Gépiesen a postaládájához sétált. Nem várt levelet, jól tudta, hogy csupán az időt húzza, de azért elfordította a kulcsot a zárban, és kinyitotta az ajtót.

A rekeszben egy vastag dekorpapírból készült borítékot talált. Feladó nem állt rajta, és nehezebb volt, mint számított rá. Nincs rajta bélyegző. Lyra megdermedt. Ezt a borítékot, bármi volt is benne, személyesen kézbesítette valaki.

Körbenézett, mert hirtelen úgy érezte, figyelik, aztán amikor meggyőződött róla, hogy egyedül van, feltépte a borítékot. Két dolgot talált benne.

Az elsőn, egy vékony papírlapon sötétkék kézírással az alábbi üzenet állt: „Ez jár neked.” És amint Lyra kézbe vette, foszladozni kezdett, míg semmi nem maradt belőle, csak fehér por.

Érezte, hogy a szíve teljes erővel, kitartóan veri belülről a bordáit, miközben előhúzta a borítékból a második tárgyat. Akkora volt, mint egy levelezőlap, de amint ujjával végigsimított az aranyló élén, azonnal megállapította, hogy fémből készült.

Előhúzta a borítékból a nagyon vékony fémlapot, és azonnal felfigyelt a bele vésett mintára. Három szó állt ott, meg egy kép. Nem is kép – ismerte fel –, hanem egy QR-kód. A szavakat olvasva pedig Lyra egyből tudta, mit tart a kezében.

Ez egy meghívó volt, egy belépőjegy, egy idézés. A kód feletti kifejezést pedig nemcsak ő érthette már első pillantásra, hanem a bolygó bármely lakója, aki hozzáfért valamilyen médiaműsorhoz.

A legnagyobb játék, a Játékok játéka.

4. FEJEZET

GIGI

Gigi Grayson nem viselkedett úgy, mint egy megszállott. És egyáltalán nem igaz, hogy túl sok kávét ivott volna. Az meg egyenesen holtbiztos, hogy nem esett le hajszál híján a háztetőről. De egy Hawthorne-nak ezt persze hiába magyarázta.

Egy kéz magabiztosan megragadta, egy öltönybe bújtatott kar átfogta a derekát. És mire a lány felocsúdott, már a saját hálószobája biztonságában volt.

Így ment ez az ő Hawthorne féltestvérével: a fiú mindent azonnal elintézett. Grayson Hawthorne-ból csak úgy sugárzott a hatalom. Bármilyen vitát azonnal képes volt megnyerni élesen ívelt, szőke szemöldöke egyetlen rezzenésével.

És volt rá egy apró, pici esély, hogy Gigi tényleg hajszál híján leesett a háztetőről.

– Grayson, már úgy hiányzott az arcod! Tessék, itt egy macska. – Gigi felkapta Katarát, a hatalmas, gyakorlatilag leopárdnak tekinthető bengáli macskáját a padlóról, és a bátyja karjába nyomta.

Macskákkal bármikor bárkit le lehet fegyverezni.

Kivéve talán Graysont, akit valószínűleg soha semmi nem ért váratlanul. Most határozott mozdulatokkal megsimogatta Katara fejét.

– Magyarázat? – Az elhunyt Tobias Hawthorne második legidősebb unokája hajlamos volt parancsokat osztogatni és felelősségre vonni.

Továbbá idegesítő szokása volt megfeledkezni róla, hogy csak három és fél évvel idősebb Giginél, nem harminccal.

– Arra, hogy mit kerestem a háztetőn, hogy miért nem hívtalak vissza soha, vagy hogy miért adtam neked egy macskát?

Grayson világos szemével végigmérte a hálószobát, aminek minden egyes négyzetcentiméterét, az ágyat, a padlót, sőt a falakat is jegyzetekkel telefirkált cetlik borították. Aztán visszanézett a húgára, és egyetlen szó nélkül felhúzta Gigi karján a ruha ujját. Alatta a bőrön is kunkori, kusza betűk virítottak.

– Elfogyott a papír. De már közel járok a megoldáshoz! – vigyorgott fel rá a lány. – Csak új nézőpontból kell megvizsgálnom a kérdést.

– Ezért másztál a tetőre.

– Ezért másztam a tetőre.

Grayson finoman letette Katarát a padlóra.

– Azt hittem, utazgatni fogsz a pihenőévedben.

Igen, Gigi pontosan ezért nem hívta vissza őt.

– Bőven lesz időm Gigi Határok Nélkült játszani később – biztosította a bátyját.

– Úgy érted, a Játékok játéka után. – Grayson ezt nem kérdésnek szánta.

A lány nem is tagadott semmit, miért tette volna?

– Hét játékos – hadarta csillogó szemmel. – Hét aranybiléta, ebből hármat Avery maga oszt ki, a maradék négyet viszont bárki megszerezheti.

Azt a négy meghívót az Egyesült Államok különböző pontjain rejtették el, a médiában pedig huszonnégy órával ezelőtt közzétettek egyetlen rejtvényt, ami a játékosokat nyomra vezethette. Gigi Grayson rejtvényfejtő pedig máris forró nyomon volt.

– Gigi… – szólalt meg a fiú nyugodt hangon.

– Egy szót se többet! – torkolta le a lány. – Már így is gyanúsnak fog tűnni, hogy a húgod találja meg az egyik aranybilétát. Hiszen mindenki tudja, hogy a Játékok játéka családi vállalkozás.

Vagyis a Hawthorne testvérek és a Hawthorne-örökösnő, Tobias Hawthorne négy unokája és a különc milliárdos vagyonát megöröklő, látszólag véletlenszerűen kiválasztott tinédzserlány közös munkája.

– Ami azt illeti, én az idei játék tervezésében egyáltalán nem vettem részt – közölte Grayson. – Avery és Jamie a terepmunkát osztotta rám. A résztvevők között fogom vezetni a játékot, ezért a feddhetetlenségem érdekében semmit sem tudhatok előre.

Nem árulhatod el a titkot, amit nem is tudsz – gondolta Gigi.

– Örülök, hogy így van, ez biztosan nagy könnyebbség neked. De akkor is csend legyen! – A tőle telhető leghatározottabban meredt Graysonra. – Ezt egyedül kell végigcsinálnom.

A fiú látta, hogy Gigi mennyire igyekszik szigorúnak tűnni, ezért válaszul két egész másodpercig csendben maradt. Aztán megkérdezte:

– Hol van az ágyad?

Gigi nem számított rá, hogy a testvére ilyen hirtelen témát vált. Nagyon cseles, Grayson! Sugárzó mosollyal a padlón heverő matracra mutatott.

– Voilà!

– Az ott egy matrac – közölte a fiú. – Azt kérdeztem, hol az ágyad.

A szóban forgó bútor egy mahagóniból készült, értékes antik darab volt. Grayson nem várta meg, amíg a lány kitalál valamit, amivel elterelheti a figyelmét, hanem a ruhásszekrényhez lépett, és kinyitotta.

– Valószínűleg most arra is kíváncsi leszel, hová tűntek a ruháim – csacsogott Gigi. – És én a legnagyobb örömmel el is árulom mindezt, de majd csak a Játékok játéka után.

– Most, méghozzá legfeljebb öt szóban, Juliet.

Abból, hogy Grayson a hivatalos keresztnevén szólította, a lány arra következtetett, hogy nem fogja annyiban hagyni a dolgot. A megismerkedésük óta eltelt másfél évben Gigi éles szeme és némi nyomozás segítségével megtudta, hogy a bátyja az az unoka, akit a milliárdos Tobias Hawthorne már fiatal gyerekkora óta tökéletes örökössé akart nevelni: félelmetes, tekintélyt parancsoló és rendíthetetlen önuralommal bíró emberré.

Gigi elhúzta a száját, és engedelmeskedett.

– Antirablás – közölte aztán vigyorogva. – Mit szólsz? Megoldottam egy szóval!

Grayson erre csak egy újabb jelentőségteljes szemöldökfelvonással reagált.

– Az antirablás olyan, mint a sima rablás, ugyanannyi benne a betörés és lopakodás, csak ahelyett, hogy elvinnék valamit, én ott hagyok dolgokat.

– Ezt úgy értsem, hogy a mahagóniágyad most valaki más otthonában található?

– Ugyan már, hogy gondolhatsz ilyet? Az ágyat eladtam, és a pénzt csempésztem be valahová. – Gigi eközben eldöntötte, mi lesz a következő lépése: leguggolt, és odahívta magához Katarát.

Grayson a helyzetet helyesen felmérve úgy határozott, inkább megelőzi, hogy egy hatalmas macskát tegyenek a feje tetejére, ezért leguggolt a húgával szemben, és finoman a vállára tette a kezét.

– Az apád miatt csinálod ezt?

Gigi továbbra is nyugodtan lélegzett, és továbbra is megnyerően mosolygott. Általában sikerült úgy tennie, mintha „a nagy titok” csak egy sima titok lenne, ő pedig nagyon értene hozzá, hogyan kell titkot tartani. Az volt a trükkje, hogy soha nem gondolt Sheffield Graysonra.

A mosolygás amúgy is boldogabbá teszi az embert, ez tudományosan bizonyított tény.

– Magam miatt csinálom – jelentette ki. Megvakargatta Katara nyakát, aztán a macska mancsával az ajtóra mutatott. – Most pedig elhúzhatod a csíkot.

Grayson nem húzta el a csíkot.

– Hoztam neked valamit. – Armani öltönyének belső zsebéből előhúzott egy két centi vastag, de ötször olyan hosszú, fekete ajándékdobozt. – Avery küldi.

Gigi meredten bámulta, ahogy Grayson leemelte a dobozka tetejét, és közben a szívverésének hangos dübörgésén egyetlen gondolat tört csak át: hét aranybiléta, ebből hármat Avery maga oszt ki.

– Ez a tiéd, ha kéred – folytatta a fiú lágyabb hangon. És mivel a bátyja nem volt az az ellágyuló típus, Gigi azonnal megértette, hogy ez nem valami tréfa. Avery ezzel szeretné jóvátenni, hogy…

Ne gondolj rá! Csak mosolyogj!

– Én enélkül sem árulnám el senkinek – szólalt meg a torkában nőtt áruló gombóc miatt elszoruló hangon. – Ezt ugye Avery is tudja?

Grayson egyenesen a húga szemébe nézett.

– Igen, tudja.

A lány nagy levegőt vett, és hátrált egy lépést.

– Mondd meg Averynek, hogy köszönöm, de nem kérem. – Nem akart engesztelő ajándékot. Nem kért mások sajnálkozásából. Nem akarta, hogy Grayson akár csak egy pillanatig is azt higgye, ő nem elég erős. Vagy hogy szánalomra méltónak tartsa.

– Ha te nem fogadod el, az utasításaim szerint fel kell ajánlanom a bilétát Savannah-nak – közölte a fiú.

– Savannah-nak nagyon sok a dolga – vágta rá Gigi. – Egyetemre jár, kosarazik, és meghódítja a világot.

Az ikertestvére nem tudta „a nagy titkot”. Kettejük közül Savannah volt az okos, a szép és az erős testvér, aki céltudatosan és eltökélten haladt előre és ért el sikereket az egyetemen.

Gigi meg… itt maradt.

Végigmérte a krikszkrakszokat a karján, és közben szinte sikerült kizárnia a gondolataiból Graysont.

Képes lesz végigvinni, amit elhatározott.

Megtartja a titkot.

Megvédi Savannah-t.

Megfejti a rejtvényt, és önerőből megszerzi az egyik bilétát.

És most az egyszer bebizonyítja, hogy ő is lehet győztes.

5. FEJEZET

ROHAN

Ha annyiszor tíz dollárom lenne, ahányszor fegyvert szegeztek a tarkómnak… – fordult meg Rohan fejében.

– Add ide! – A fegyveres bolond nem is sejtette, mennyire árulkodó a hangja.

– Mit adjak oda? – Rohan megfordult, és felemelte a két üres tenyerét. Oké, egy másodperccel azelőtt az egyik még nem volt üres.

– A bilétát. – A férfi meglengette a fegyvert az egykori Factotum arca előtt. – Add ide! Már csak két szabad biléta van játékban.

– Ami azt illeti – válaszolt ráérősen a srác –, már egy sincs.

– Ezt nem tudhatod!

Rohan elmosolyodott.

– Elnézést, bizonyára tévedtem.

Pontosan látta a pillanatot, amikor a férfi ráébredt, hogy Rohan soha nem téved. Az első bilétát Las Vegasban találta meg, a másodikat pedig itt, Atlantában. Ekkor látott hozzá a terve megvalósításához.

A háztető kitűnő lesállás volt ahhoz, hogy figyelemmel kísérje, ami az alatta elterülő udvaron történik.

– Te szerezted meg az utolsó két bilétát? Mind a kettőt? – A férfi leeresztette a fegyvert, és közelebb lépett Rohanhoz. Mindkét húzás hiba volt. – Kérlek szépen, add nekem az egyiket!

– Örömmel látom, hogy a modorod javulásnak indult, de a helyzet az, hogy szeretem magam megválogatni az ellenfeleimet. – A srác hátat fordított a férfinak és a fegyvernek, majd lenézett a párkány felett. – Ő pedig tökéletesen megfelel.

Négy emelettel lejjebb egy csokoládébarna hajú lány úgy szökellt a szobor felé, mintha rá nem hatna a gravitáció.

– Elképzelhető – folytatta Rohan kellemes, búgó hangon –, hogy a bilétára, amit idefenn találtam, jelen pillanatban éppen odalenn bukkan rá valaki más.

A fegyveres egy pillanatnyi gondolkodás után futva indult a lépcsőház felé, hogy elérje az udvart és a lányt.

– Ha bármi bántódása esik, megkeserülöd. – Rohan szavai nem tűntek indulatosnak, de erre nem is volt szükség. A legtöbb embernek volt elég magához való esze, hogy megértse, mit jelent, amikor a srác hangnemet vált.

– Ennyi volt! A Hawthorne-örökösnő, Avery Ginks hozzánk eljuttatott sajtóközleménye szerint a kihirdetés után negyvennyolc órával a Játékok játéka mind a hét belépője gazdára talált.

Rohan egy szál puha, török gyapjúköntösben, valaki más ágya szélén ülve egy tőrt forgatott lassan az ujjai között. Annak is megvolt az előnye, ha valaki szellemként közlekedett a világban. Az elmúlt évben észrevétlenül járta az ehhez hasonló luxushoteleket, és közben összegyűjtötte a játszmához szükséges vagyont, kapcsolatokat és információkat. Nem annyit, amivel a Kegyes Ördögöt megszerezhette, de ahhoz éppen eleget, hogy a megvalósítás előtt álló tervében semmit se kelljen a véletlenre bíznia.

– A tavalyi játékban bárki szabadon részt vehetett – folytatta a riporter a képernyőn –, a kiválasztottak versenyt futottak egymással Mozambiktól Afrikán át Dubajig. Az idei esemény ennél sokkal szűkebb körű lesz, a hét szerencsés játékos kiléte pedig még szigorúan őrzött titok.

Annyira nem szigorúan őrzött. Legalábbis a Rohanhoz hasonló képességekkel rendelkezők előtt biztosan nem.

– A játék helyszínét hasonlóan sűrű titok övezi.

– Attól függ, mit tekintünk sűrűnek – vetette oda Rohan, és kikapcsolta a tévét.

Miután megszerezte a saját bilétáját, közölték vele a találkozó helyszínét és időpontját. Ez az idő pedig közeledett, ezért a srác elindult a luxusapartman fürdőszobája felé. A köpenytől útközben megszabadult, a tőrt viszont magánál tartotta.

Amint a zuhanykabin falát belepte a pára, az üveghez emelte az acélt. Mindig is biztos kézzel bánt a pengékkel, pontosan érezte, milyen erősen vagy éppen finoman kell szúrnia. Most könnyű kézzel hat jelet rajzolt a falra. Egy bástyát, egy huszárt, egy futót, két gyalogot és egy vezért.

Gondolatban ugyanis már nekilátott elemezni és csoportosítani az ellenfeleit. Odette Morales. Brady Daniels. Knox Landry. A pengével áthúzta a bástyát, a huszárt és a futót.

Maradt a három játékos, aki korban legközelebb állt Rohanhoz, vagyis húsz évnél fiatalabb volt. Gigi Graysont már megleste a háztetőről, a másik kettőt viszont csak papírról ismerte.

Egy ilyen játékban az ember bizonyos célok érdekében kénytelen felhasználni a versenytársait. Ez a három… kiaknázható erőforrásnak tűnt.

Gigi Grayson. Savannah Grayson. Lyra Kane. Azt majd csak az idő mutatja meg, hogy melyiküket lesz képes a leginkább kihasználni, vagy hogy bármelyikük alkalmas-e arra, hogy a sakkpartiban vezért csináljon belőle.

6. FEJEZET

LYRA

A kijelölt találkozóponton egy sofőr vette fel Lyrát autóval. Ezután magánrepülőgép szállította az egyik lezárt repülőtérről a másikra, ahol pedig helikopter várt rá.

– Üdv a fedélzeten! – csendült a hang a gép túloldaláról, és egy pillanattal később megjelent a hang magas, nyurga tulajdonosa is.

Lyra azonnal felismerte a lazán felé sétáló alakot, mert ki ne ismerte volna fel Jameson Hawthorne-t?

– Még nem vagyok a fedélzeten – közölte.

Kicsinyes és kötekedő válasz volt? Talán igen, de a Hawthorne fiú látványától azonnal belé hasítottak az álom képei és benne a három mondat, amiken kívül más emléke nem is volt az apja hangjáról.

„Boldog születésnapot, Lyra!”

„Ez egy Hawthorne miatt van.”

És végül a rejtvény: „Mit csinálsz, amikor fogadsz? Hát nem ezt.”

– Nem is a helikopterre értettem. – Jameson Hawthorne a jelek szerint az a fajta ember volt, aki a gúnyos vigyorát egy szempillantás alatt őszinte mosollyá tudta változtatni. – Üdv a Játékok játékában, Lyra Catalina Kane!

Ezekből az egyszerű szavakból is valami igéző és baljóslatú erő sugárzott, meghívás és kihívás egyszerre.

– Te vagy Jameson Hawthorne. – Lyra nem hagyta, hogy a hangján a csodálatnak akár a legkisebb jele is észrevehető legyen. Nem akarta, hogy a fiú azt higgye, a jelenléte és a megjelenése bármilyen hatással van rá. Vagy az, ahogyan hányaveti módon a helikopternek támaszkodik, mintha csak egy falnak vetné a hátát.

– Lebuktam. És nem ez az egyetlen, amin rajtakaphatsz. – Jameson a lány válla felett Lyra mögé pillantott. – Késtél.

– Úgy érted, túl korán érkeztem?

Lyra megdermedt. Ezt a hangot jól ismerte. Úgy, ahogyan a teste ismerte a koreográfiát, amit ezerszer begyakorolt, ami azonnal fájón feszíteni kezdte a testét, amint meghallotta a hozzá kötődő zenét. A lelke legmélyén ismerte ezt a hangot.

Grayson Hawthorne.

– Nem. Egyértelműen késtél.

– Én soha nem kések.

– Akkor egy magyarázat maradt csak – közölte Jameson tettetett ártatlansággal. – Valaki biztos rossz időpontot adott meg neked.

Lyra alig fogta fel a szavait, mert kizárólag a háta mögött közeledő léptek zajára tudott összpontosítani. Kétségbeesetten próbálta meggyőzni magát, hogy ez nevetséges, képtelenség, hogy a zsigereiben érezze Grayson Hawthorne jelenlétét.

Az a fiú semmit nem jelentett számára.

Ez egy Hawthorne miatt van. Ezt az emléket, az apja hangját elnyomta egy másik hang. Graysoné: „Ne hívj többet!” A dölyfös, elutasító parancs, amit tőle hallott, amikor harmadjára, egyben utoljára a számát tárcsázta, hogy válaszokat kapjon.

Azóta sem beszélt Graysonon kívül senki másnak az emlékről, az álomról, az apja öngyilkosságáról és arról, hogy ő ott volt, amikor megtörtént. Graysont pedig nem érdekelte az egész.

Hát persze hogy nem érdekelte! Lyra csak egy idegen volt neki, egy senki, míg ő az öntelt, rideg, mindenekfelett álló, seggfej Hawthorne. Mit izgatta, hány ember életét döntötte romba a milliárdos nagyapja, vagy hogy kik voltak ezek az áldozatok?

Grayson megállt néhány méterrel Lyra mögött.

– Jamie. Feltételezem, tisztában vagy vele, hogy figyelnek.

– Ó, ne aggódj, tökéletesen tisztában van vele – válaszolt valaki Jameson helyett.

Lyra végre összeszedte magát annyira, hogy megforduljon, de még mindig nem nézett Graysonra, csak a mögötte komótosan közeledő alakra. Rejtély, hogy olyan távolról hogyan hallotta meg őket, és hogyan tudott beleszólni a beszélgetésbe, mégis megtette.

Lyra alaposan szemügyre vette az érkezőt. Táncosszemmel azonnal feltűnt neki a magas, vállban széles, de mindenhol máshol karcsú fiatal srác mozdulatainak kecsessége. Az akcentusa britnek tűnt, a bőre világosbarnán ragyogott, az arccsontja élesen kirajzolódott. A mosolya pedig egyértelműen veszélyes volt. Dús, fekete haja enyhén göndörödött alul, de egyáltalán nem tűnt rendezetlennek, ahogy maga a fiú sem.

– Bár a rend kedvéért meg kell jegyeznem – folytatta egyenesen Lyra szemébe nézve –, hogy nem Jamesont figyeltem.

Hanem engem – gondolta Lyra. – Engem figyelt, hogy felmérje a vetélytársait.

– Rohan – üdvözölte őt Jameson félig szemrehányóan, félig jól szórakozva.

– Én is örülök, hogy újra találkozunk, Hawthorne.

A srác akcentusa hirtelen egyáltalán nem hangzott olyan előkelőn, mint egy pillanattal azelőtt, Lyrának pedig az az érzése támadt, hogy ez a Rohan bárkivé át tud változni, akivé csak akar. Bár neki is ilyen könnyen menne ez!

– Hátrébb egy lépéssel! – adta ki a parancsot Grayson, de Lyra nem tudta biztosan, kinek: az öccsének vagy az újonnan érkező játékosnak. Abban viszont biztos volt, hogy az ő jelenléte szinte fel sem tűnt neki.

– Idén feszült és nálam jóval kevésbé elragadó testvérem gondoskodik majd arról, hogy mindenki betartsa a játékszabályokat – figyelmeztette Jameson Rohant. – Még te is.

– Úgy tapasztaltam – szegezte a tekintetét ismét Lyrára a versenytársa, miközben az ajkán újra megjelent az a veszélyes mosoly –, hogy a játékszabályok szerint játszani feleannyira szórakoztató csak.

7. FEJEZET

LYRA

A helikoptert Jameson vezette, de ez kevésbé lepte meg Lyrát, mint az, hogy Grayson hajlandó volt a gép hátuljában utazni. Rajta kívül négy játékos ült az utastérben, és még indulás előtt bemutatkoztak egymásnak.

A vetélytársakra összpontosíts, ne Grayson Hawthorne-ra! – figyelmeztette magát Lyra.

Rohan a jobbján ült, szándékosan hanyag pózban, kinyújtott lábbal. Szerencsére nagyrészt eltakarta előle Graysont. A lánnyal szemben egy húszas évei közepén járó fiatal férfi utazott, őt Jameson Knox Landry néven mutatta be. Lyra felé fordította a figyelmét.

Knox elegánsan hátrazselézve hordta barna haját, csak egy tincset hagyott nagy műgonddal a szemébe hullani. Fehér, finoman napbarnított arcán, a sötét szemöldök alatt intelligensen villogott a szeme. Állkapcsa vonala élesen kirajzolódott. Inget és drága pufimellényt viselt, ebből és a frizurájából ítélve könnyen gazdag gyereknek vagy feltörekvő bankárnak nézhette bárki, a láthatóan nemegyszer összetört orra viszont kocsmai bunyókról árulkodott.

Miközben Lyra őt méregette, Knox nyíltan és fesztelenül ugyanezt csinálta vele, de bármit látott is, a lány egyértelműen nem tett rá mély benyomást.

Légyszi, becsülj csak alá! Ehhez hozzá volt szokva, és nem bánta, ha valaki már az elején stratégiai előnyben részesíti.

Teljes önuralommal fordult a Knox mellett ülő idős hölgy felé. Odette Morales lazán kieresztve hordta dús, galambősz haját, aminek a végeit – és csakis a végeit – hollófeketére festette. Lyra eltöprengett, vajon milyen idős lehet a nő.

– Nyolcvanegy, kicsikém. – Odette úgy olvasott Lyra gondolataiban, mint egy nyitott könyvben. – Azt hiszem, a korral nemcsak érettebb lettem, hanem meg is szelídültem.

Ő minden, csak nem szelíd – állapította meg Lyra. Volt valami Odette érett szépségében és mosolyában, ami egy vadászó sasra emlékeztette.

A helikopter váratlanul éles kanyart vett, a lánynak pedig egy pillanatra elakadt a lélegzete. Aztán az ablakon keresztül elé táruló táj látványa minden más gondolatot messze űzött. A Csendes-óceán végtelennek tűnő sötétkékjébe hasonlóan sötét, zöld árnyalatok vegyültek. A part mentén úgy törtek a magasba a vízből a hatalmas sziklák, mint egy ősi, rég letűnt időszak emlékére emelt szobrok, és volt valami igézően varázslatos abban, ahogy a hullámok megtörtek a köveken.

A helikopter viszont levált a partvonalról, és a nyílt víz felé vette az irányt. Lyra azon tűnődött, vajon milyen messzire mennek. Mekkora egy ilyen gép hatótávolsága? Kétszáz kilométer? Vagy inkább nyolcszáz?

Csak lélegezz, és élvezd a látványt! Ahogy a helikopter haladt előre, Lyra egy ideig nem látott mást, mint a felfoghatatlan távolba nyúló vizet. Aztán észrevett egy szigetet.

A földdarab nem tűnt hatalmasnak, de ahogy közeledtek, ráébredt, hogy nem is olyan apró, mint amilyennek először gondolta. Odafentről a sziget bézs és zöld színűnek látszott, kivéve egy fekete foltot.

Ebből azonnal kitalálta, hová tartanak. A Hawthorne-szigetre.

A gép hirtelen ereszkedni kezdett, mintha zuhanna, majd alig néhány centivel a lombkorona felett újra vízszintesbe került. Alattuk az elsuhanó táj egyik pillanatról a másikra változott dús erdőből rég halott fák üszkös maradványaivá, emlékeztetve a látogatókat, hogy ez a sziget nem pusztán egy a milliárdoscsalád kedvtelésből tartott nyaralóhelyei közül. Ezen a szigeten szellemek kísértenek.

Lyra pedig a legtöbb embernél jobban tudta, hogy egy tragédiát nem lehet csak úgy elfelejteni. A veszteség nyomot hagy az élőkön. Minél mélyebb a seb, annál lassabban gyógyul.

Itt több évtizeddel ezelőtt tűzvész pusztított. Megpróbálta felidézni, mi mindent olvasott a Hawthorne-szigeten történtekről. Többen életüket vesztették. Egy helyi lány vitte el a balhét, nem a Hawthorne-ok. Naná hogy nem ők.

Lyra előrehajolt az ülésén, és a tekintete akaratlanul is Graysonra tévedt. A fiú arcát mintha kőből vagy jégből faragták volna: az állkapcsa, az álla, az arccsontja csupa éles, egyenes vonal. Haja világosszőke, ezüstszürke szeme metsző. A lány megállapította, hogy Grayson Hawthorne megjelenése tökéletesen illik a hangjához: fegyverré kovácsolt tökéletesség. Embertelen, rideg, részvétlen és mindent leuraló.

„Kivel beszélek? – hallatszott az emlékben a hangja. – Vagy mondjam inkább úgy: kit teszek le mindjárt?”

Lyra visszahanyatlott a székébe. Szerencsére senkinek sem tűnt fel a furcsa viselkedése, mert a helikopter éppen leszállni készült.

A leszállóhelyet egy festett karika jelezte, aminek Jamesonnak köszönhetően a kellős közepében értek földet, méghozzá olyan zökkenőmentesen, hogy alig vették észre.

Egy perc sem telt el, amíg kinyílt a gép ajtaja, de Lyra azt is túl hosszúnak érezte, a lehető leghamarabb szabadulni akart a bezártságból.

– Szigorúan véve a játék ma este kezdődik – jelentette be Jameson, amint mindenki kiszállt. – De bizonyos nagyon is valós értelemben most azonnal kezdetét veszi.

Most azonnal. Lyra szíve szaporábban kezdett verni. El kellett felejtenie Graysont és a Hawthorne-okat. Ezek a fiúk csak gyerekek voltak, amikor a számára is idegen apja a nevükkel az ajkán meghalt. Lehet, hogy ha akarták volna – ha ő akarta volna –, kideríthették volna az igazságot, de Lyra nem ezért nevezett be a játékba. A saját családja miatt volt itt, hogy megmentse a Mile’s Endet.

– Naplementéig van időtök felfedezni a szigetet – magyarázta Jameson a játékosoknak a helikopter oldalának támaszkodva. – Előfordulhat, hogy elrejtettünk odakint néhány kincset. Utalásokat arra, mire számíthattok az idei játékban, és tárgyakat, amik a későbbiekben még hasznosnak bizonyulhatnak. – Ellökte magát a helikopter oldalától, és a versenyzők között sétálgatva folytatta. – A sziget északi csücskében áll egy újonnan épült ház. Napnyugtáig mindannyian tehettek belátásotok szerint, de aki nem ér be abba a házba, mielőtt a nap teljesen lebukik a láthatáron, azonnal kiesik a játékból.

Fedezd fel a szigetet! Érj be a házba napnyugtáig! Lyra készen állt, izmai várakozóan megfeszültek, érzékei élesebbek lettek. Egyenesen elsétált Grayson mellett a leszállópálya széle felé.

– Nézz a lábad elé! – csattant fel a háta mögött a magabiztos, határozott parancs. – A perem mögött meredek a fal.

– Nem szokásom leesni – közölte Lyra ridegen. – Jó az egyensúlyérzékem.

Választ nem kapott, ezért önkéntelenül hátrapillantott. A tekintete megakadt Jamesonon, aki szörnyen különös arckifejezéssel bámulta a bátyját.

Grayson pedig…

Grayson Lyrára meredt, de olyan delejezve, mintha akkor pillantotta volna meg először, és a lány puszta létezésének ténye is letaglózta volna.

Tényleg ennyire nem szokott hozzá, hogy valaki visszaszóljon neki?

Lyra úgy döntött, erre most sem ideje, sem szüksége nincs. Indulnia kellett. Knox és Rohan már továbbállt, Odette pedig a tengert bámulta, fekete végű haja úgy lobogott a szélben, akár a zászló.

Jameson Graysonról Lyrára fordította a tekintetét, és megeresztett egy ördögi mosolyt.

– Ez jó móka lesz.

8. FEJEZET

LYRA

Lyra egyenesen a sziget megperzselődött része felé indult, annak a háznak a romjaihoz, ahol sok évvel azelőtt a tűz keletkezett. A maradványait látva aztán dermesztő érzés kerítette hatalmába. A tűzvész a régi villa némelyik részét a földdel tette egyenlővé, máshol megkímélte, de kopárra égette a falakat. A padló megfeketedett, a plafonnak nyoma sem maradt. A még álló kandallót benőtte a gaz.

Átlépett a küszöbön. Talpa alatt levelek ropogtak, körülötte az alapzat repedéseiből mindenfelé zöld sarjadt és tekergett a betontömbök között az egyenetlen talajon. A berendezésből semmi nem vészelte át a tragédiát, a padlót nem borította más, csak a szokatlanul meleg őszben elsőként színt váltó és lehulló levelek.

Egy teljes percig csak a látványt figyelte, hátha észrevesz bármit, ami nyomnak vagy a játékban felhasználható tárgynak tűnik, de mivel semmi ilyet nem talált, elindult körbe a romok körül, hogy a teste felmérje és megtanulja a távolságokat. Később egyetlen képet sem lesz majd képes felidézni, de a teste emlékezni fog az óceán felől lengedező szélre, a talpa alatt érzett repedésekre és arra, melyik irányba pontosan hány lépést tett.

Amikor körbeért, másodjára is lejárta ugyanazt az utat, ezúttal csukott szemmel, hogy a teste „megérezze” az őt körülvevő világot. Utána a ház hátulja felé fordult, a széllel szembe, arccal a tengernek.

Még mindig csukott szemmel elindult előre. Amikor a kandallóhoz ért, végigsimított a felszínén, és megérzett valamit a kőben.