Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

BEVEZETÉS

ELSŐ RÉSZ

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

MÁSODIK RÉSZ

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

XII.

XII.

XIV.

XV.

XVI.

XVII.

XVIII.

XIX.

XX.

XXI.

HARMADIK RÉSZ

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

XII.

XIII.

XIV.

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Gustav Af Geijerstam

AZ ÖCSIKE

fordította
ismeretlen

BUDAÖRS, 2021

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-392-7 EPUB
ISBN 978-963-559-393-4 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

első kiadás: 1908(?)
az elektronikus változat az 1912. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Gabriel Dante Rossetti (1828 – 1882) The Beloved
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

BEVEZETÉS

Volt egyszer egy író, aki boldogan élt feleségével és három gyermekével. Oly boldog volt, hogy szinte el se hitte, és boldogsága közepeit mégis sok könyvet írt az emberek boldogtalanságáról.

Nem a szerelem volt az, amiben legnagyobb boldogságát megtalálta, de az apai öröm sem, amelyet naivul oly természetes dolognak vélt, mint hogy ha szülők soha mást, mint örömöt nem is lelhetnének gyermekeikben; de még az sem volt legnagyobb boldogsága, hogy az a ritka madár, amelyet csorbítatlan ifjúságnak neveznek, még sok esztendei házasság után is úgy ült az ő házában, mint valami biztos fészekben. Legnagyobb boldogságának az volt a titka, hogy soha nem esett meg vele, vagy nem jutott tudomására olyasvalami rossz, amiről nem hitte volna, hogy erejével és egészségével legyőzheti. A szerencsétlenségek, amelyek fenyegetően fölbukkantak olykor, mint tovatűnő felhők eltűntek a látóhatárról, és utánuk még csak tisztább és szabadabb lett az ege. Legalább így hitte és ez a hit volt a valóság, amelyben élt.

A szegénységet, amely ellen szakadatlanul harcolt, mégis mindig bizonyos távolságban tudta tartani magától. Egyetlen ellensége volt csak, akivel sohasem mérte össze erejét és ez az ellenség a halál volt. Talán éppen az volt a férfiúnak nem a legkisebb szerencséje, hogy sohasem tartott sokáig attól, hogy a halál őt magát vagy a hozzá legközelebb állókat érhetné.

A lét teljességének ettől az érzésétől áthatva írónk egy napfényes könyvet írt, amelyben a maga két nagy fiáról volt szó, az ő játékaikról és mulatságaikról, az ő kalandjaikról és baleseteikről. Ez a könyv szórakoztató játékká vált neki magának, és ha most visszagondolok arra az időre, alig képzelhetem el, hogy az a férfi, akiről itt szólok, valamikor én magam voltam.

Amikor a könyv ki volt nyomatva és fűzve és minden rendben volt, úgy, hogy nekiindulhatott a széles nagy világnak, akkor a szerző az otthon várva-várt könyvből hazavitt néhány példányt. Olof nevét ráírta egy könyvre, Svante-ét egy másikra és az ekképpen megörökített fiúknak ünnepélyesen átnyújtotta a maguk példányát.

Olof átvette könyvét, Svante is a magáét. Olofról, aki praktikus lélek, és nem vonzódik az irodalomhoz, azt állítják, hogy önszántából ezúttal ült le első ízben, hogy könyvet olvasson. Szinte azt hiszem, hogy három egész fejezetet olvasott el. Svante ellenben az egész könyvet elejétől végig egy ültében olvasta el. Azután kiszedett bizonyos fejezeteket, amelyek különösen megtetszettek neki és hangosan fölolvasta mindenkinek, aki meg akarta hallgatni. Szóval nagy volt az öröm az egész házban.

Akkortájt azonban még egy kis fickó futkosott ide-oda a szobában: Olof és Svante kis öcsikéje. Hosszú, világosszőke fürtjei voltak. Nagyobb és kékebb szeme nem lehetett kis fiúnak. Svennek hívták és még csak két esztendős volt. Beszélni egészen még nem tudott. De meg tudott érteni mindent.

Amikor Svante hangosan felolvasott neki, anyuka ezt kérdezte tőle:

- Mit gondolsz, kiről szól ez?

És mikor Sven nem tudta mit feleljen, anyuka így folytatta:

- Hát tudod, a nagy testvéreidről. Nem érti meg ezt Nenne?

Svent ugyanis rendesen Nennének szokták hívni. Ő maga találta ki ezt, mert az S-et nem tudta kiejteni.

- De hiszen a testvéreket nem hívják úgy, ahogy a könyvben van - vetette ellene Nenne.

- De ostoba vagy – mondta Olof. - Hát így nevezett el bennünket.

Most már megértette Sven és míg szeme fénylett a türelmetlenségtől, ezt kérdezte:

- Nennéről itt nincs benn semmi sem?

Apuka közben bejött a szobába, magasra emelte a kicsikét, ismét letette és így szólt:

- Ugyan mit lehetne írni egy csöppségről, amely oly picike, hogy még semmit sem tett.

De Sven nem érte be ezzel. Nagy, kék szemével érvelt, amilyen jól csak tudott, kis piros szájával csókokat osztogatott, mindazzal a fegyverrel harcolt, amely rendelkezésére állott. Magamagának akart egy könyvet.

- De hiszen Nenne nem is tud olvasni!

Ez az ok a legkisebb hatással sem volt Nennére. A fiúcska ide-oda szaladgált a szobában és egész élénk kis arcocskáját rózsapirosra festette a fölindulás. Olof kapott könyvet és Svante is kapott könyvet. Mért éppen csak Svennek ne jusson semmi?

Nem volt mit tenni. Az írónak más példánya nem volt keze ügyében. De anyuka ideadta a magáét és miután alaposan kitörülték a nevét, apuka ünnepiesen ráírta a könyvre:

A kis Nennének
Apukája

És csak ekkor nyugodott meg Sven.

Azaz úgy látszott, mintha meg volna elégedve, mert nem állott elő újabb kívánságokkal. Ide-oda járkált s új könyvéből olvasott. Elölről és hátulról tudott olvasni. Olykor jól fogta a könyvet, olykor visszájáról és oly fennen olvasott, hogy az egész ház visszhangzott tőle.

Végül kis időre leült egymagában és elgondolkodott. Aztán végig rohant valamennyi szobán, mintha elég gyorsan nem tudna céljához érni. Sven egyenest abba a szobába szaladt, ahol apuka az íróasztalnál ült és pipált. Ott úgy összehúzódott, hogy apuka széke és az asztal között át tudott mászni, aztán nekimeresztette fejét és megpróbálta, hogy apuka szemébe nézhessen.

- No mi baj, Sven? - kérdezte apuka, aki nem szerette, ha zavarták.

De Sven nem nyugodott meg előbb, míg hátra nem tolták a széket, úgy, hogy ő közelebb férkőzhetett. Aztán apuka lába közé állott, apuka szemébe nézett és szelíden, de határozottan mondotta:

- Apuka, csak Nennéről írjon könyvet.

- Hát ez mi? - kérdezte apuka.

- Apuka csak Nennéről írjon könyvet - ismételte a kicsike. De ezúttal hangosabban mondotta.

Most már megértette apuka.

Azon bánkódott a kis öcsike, hogy a többivel együtt nem lehetett benn a könyvben. Bármilyen kicsike volt, mégis megérezte, mi az igazság. Bármilyen kicsike volt, talán úgy érezte, hogy éppen annyi joga volt apukájához, mint többi testvérének és bármilyen kicsike volt, tudta, hogy neki is ott a helye, ahol apukája, anyukája és testvérei voltak.

Tágra nyílt kérdő szemmel nézett apukájára és oly izgatott volt, mintha életről vagy halálról volna szó.

Apuka is nagyon komolyan vette a dolgot és ezt felelte:

- Megígérem neked, hogy rólad is írok könyvet valamikor.

- Csak Nennéről - ismételte a kis öcsike, határozottan rámutatva, hogy mi neki a fődolog.

- Csak Nennéről - mondotta apuka komolyan. Ami jogos, az jogos.

A kis öcsike elszaladt. Az újságot egészen a konyháig mindenkinek kihirdette és ebben a pillanatban egészen tiszta volt a becsülete.

A kis öcsike nem is mulasztotta el, hogy ígéretemre emlékeztessen. De egy írónak annyi az írnivalója. Mindig nem juthat hozzá, hogy egy szőke fürtű kis fickóról írjon, aki egyebet se tett ezen a világon, mint hogy járt és kelt és örömöt szerzett mindenkinek. A költészetben és az életben várniok kell a kicsikéknek, mert a nagyok korábban nem bocsátják őket előre, míg rájuk nem került a sor.

Ezért a kis öcsikének is várnia kellett könyvére mind a mai napig. Most magam is más lettem és körülötte minden megújhodott. A kicsike bizonyára nem tudta, mit kér tőlem és én éppoly kevéssé tudtam, mit ígértem.

De hallok egy hangot, mely arra kényszerít, hogy beváltsam ígéretemet.

ELSŐ RÉSZ

I.

Ez az egész könyv a halálról szól, pedig úgy látszik, több boldogság esik meg benne, mint boldogtalanság. Mert nem az a boldogtalanság, ha az ember elveszíti azt, ami drága neki, hanem az a boldogtalanság, ha bepiszkítja, megrontja vagy eltorzítja. És van egy titok, amelyet csak hosszú élet után tanultam meg. A szerelem sohasem állandó valami. Az esztendők múlásával vagy növekednie, vagy fogynia kell. És nemcsak akkor okozhat fájdalmat, ha fogy. A leghatalmasabb Erósz az, aki azért hoz fájdalmat, mert mind erősebbé válik.

De az elején akarom kezdeni, és mindazt, amit ebben a könyvben megírok, úgy akarom elmondani, ahogyan álmot szoktak elmesélni. És bármily különösnek látná is az olvasó, mindez összevéve csak az a könyv, amelyet a kis öcsike kért tőlem.

Álmodtam-e, hogy szerettem, megnősültem és gyermekeim születtek? Álmodtam-e, hogy mondhatatlanul boldog és mondhatatlanul boldogtalan voltam? Csak álom volt-e? Vagy pedig igazán átéltem-e mindezt, amihez hasonlót semmilyen más ember életében nem láttam? Most olybá tűnik, mintha valamilyen megfoghatatlan módon nem fölötte, ó sehogy se fölötte állanék mindannak, de nagyon távol mindattól és az egyetlen, ami most hozzám hatol, az áhítatnak hangja, mely oly fenséges, hogy még zenével sem lehet utolérni és megfogható módon kifejezni. Igen, ha egykor majd leírtam mindazt, ami most utat keres ezekhez a fehér papírlapokhoz, amelyek valamikor könyvet alkotnak, akkor remélhetem, hogy maga az elbeszélés módot ad arra, hogy megfejtsem azt a talányt, amely most kínoz és nyugtalanít: életemben mi volt álom és mi volt valóság?

Mert nemcsak a bánat az, amely nyom. Valami csodálkozás is van bennem azon, hogy mi történt velem, ugyanaz a csodálkozás, amely minden tudatos élet alján megmozdul.

Arra emlékszem ebben a pillanatban, hogy egy este beléptem feleségem szobájába. Nyitott könyv előtt töprengett. Nem olvasott a könyvből és arca elégedetlenséget fejezett ki.

Válla fölé hajoltam és láttam, hogy a Biblia van előtte. Mózes I. könyve volt föllapozva. És amikor megkérdeztem, mit olvasott, némán rámutatott néhány sorra, amelyek egy oldal legalján húzódtak meg. És elolvastam e szavakat:

„Legyen átkozott a föld teéretted... Fájdalommal szülöd magzatidat.”

- Nem szörnyű ez? - mondotta. - Nem emlékszem arra, hogy fájdalommal szültem-e. Sohasem gondoltam erre.

Fölkelt és egy ágyacskához ment, amely keresztben állott a mi ágyaink mögött, és lehajolt egy kerek, viruló, alvó gyermekarcra, amelynek ajkai szopásra csucsorodtak, mintha a fiú anyja keblén volna.

- Fájdalommal szültelek? -mondotta, mintha magamagának beszélne. - Nem, boldogságban szültelek, boldogságban és ujjongásbán, oly hihetetlenül nagy boldogságban, hogy eddig még sohasem tudtam.

Levont engem a pamlagra, fejét vállamra hajtotta és karomba simult, mintha ott akarna menedéket találni a világ minden baja és fájdalma elől. Anélkül, hogy megmozdult volna, kinyújtotta kezét és becsapta a könyvet.

- Ez ostoba könyv - mondotta. - Sohasem tudtam megérteni.

- Bizony nem ostoba - feleltem mosolyogva

- Te magad mondtad - szólt és félig fölemelkedett.

- Én? Soha!

- Hát akkor másvalamit mondtál.

Ismét lehajolt hozzám.

- Nem emlékszem. Csak azt tudom, hogy úgy akarok gondolkodni, mint te, azt akarom hinni, amit te, olyan akarok lenni, amilyen te. Mert senki sem olyan, mint te. Senki az egész világon.

Az ilyen szavakra férfi nem tud válaszolni. Nem kell elhárítani őket, mert nem a hiúságnak hozott tömjénáldozatok. Úgy támadnak, mint valami becézgetés, olyképpen, mint amikor egy férj ránéz feleségére és ezt mondja:

- Rajtad kívül más nőt nem ismerek.

Feleségem rövid, szinte észrevétlen szünet után így folytatta:

- Igaz, hogy még sohasem köszöntem meg neked, amiért megtanítottál abban hinni, amiben te hiszel, de oly boldog vagyok, hogy megtetted. Ezt te nem is érezheted úgy, amint én érzem. Soha úgy nem érezheted. Mindenik nap, ami elmúlik, gazdagabbá tesz, minden óra tele van az én boldogságommal. Oly különös most elgondolnom, hogy valamikor, amikor sokkal fiatalabb voltam, arra vágyódtam, hogy meghalhassak, mert a mennybe akartam jutni. Hol volt akkor az eszem, és mire vágyódtam? Azt hiszem, úgy elfeledtem, mintha soha igaz se lett volna. Az egyetlen dolog, amit régebben néha súlyosnak éreztem, az volt, hogy soha többé nem láthatom viszont halott atyámat. De most úgy tetszik, mintha egyebet se kívánnék, csak azt, hogy veled és a fiaimmal élhessek. Számomra nincs is más a világon, mint az az élet, amelyet te meg én leélhetünk. Veled akarok élni, míg a fiúk föl nem nőnek és világgá nem mennek. Akkor aztán együtt fogunk megöregedni, te meg én, és mást el sem képzelhetek.

- Nem hiszed, hogy az élet valahogyan másképpen is lehetséges? - kérdeztem én.

Erélyesen megrázta a fejét.

- Nem! - kiáltotta. - Csak azt akarom, ami megvan. Valamikor a földben, szép, virágos halom alatt akarok pihenni. Ez nekem minden és ezért imádkozom Istenhez minden este.

Minden este Istenhez imádkozott, de nem hitt a halhatatlanságban. Tudtam ezt, és újra meg újra elcsodálkoztam ezen a rejtélyen, amelyet pedig olyan természetesnek érzett az asszony. Megsimogattam a vállát, hogy így adjam értésére, hogy figyeltem szavaira. Ekkor azonban hirtelen, átmenet nélkül kérdezte:

- Te más valamiben hiszel?

- Se nem hiszek, se nem tagadok.

Szinte hangtalanul megismételte szavaimat, bár már több ízben hallotta. Aztán megismételte őket, mintha valami egészen fölfoghatatlan volna bennük és hirtelen fölkiáltott:

- Akkor hát megváltoztál.

- Az nem hiszem.

- Igen, megváltoztál. Mert különben hogy hihettem volna, hogy az élet véget ér a halállal? Te tanítottál erre. Mért nem akarod most azt hinni, amit én?

E szavaira egy emlék suhant át lelkemen. Láttam őt és magamat a szigeten, amint a világos nyírfák szegte keskeny ösvényen haladunk. Fölöttünk a menny csillagai ragyogtak, alattunk a fűben az a bágyadt fény remegett, amely első nyári lakásunk ablakaiból hatolt ki. És úgy véltem, hogy ismét hallom azokat a szavakat, amelyeket az est csöndjében suttogtunk el életről és halálról, Istenről és a jövendőről, azokat a szavakat, amelyeknek első szerelmi mámorunk ajándékozott komolyságot és tüzet. Emlékszem, ő volt az, aki kérdezett és én válaszoltam. Emlékszem, nagyon elborult és hallgatott, miközben feleletemen töprengett. És amikor most ez az emlék átvonult lelkemen, oly élénkséggel, amelyet semmiféle szó ki nem fejezhet, úgy rémlett, mintha az, amit akkortájt mondottam, egészen másképp érintette, mint ahogy tulajdonképpen gondoltam. Valami belenyilallott szívembe, mint hogyha akaratlanul megbántottam volna valamivel. Félbeszakított, mondván:

- Fel nem foghatom, hogyan lehetséges ez: se nem hinni, se nem tagadni. A kettő közül egyiket meg kell tennem.

Oly hangon ejtette ki ezeket a szavakat, mintha arra kérne, ne mondjak ellent neki, és nem is tettem. Még mindig csillogott bennem fiatalságunk derűs szigetének hangulata és nem csodálkoztam, hogy az egész idő alatt azt hittem, hogy a nyírfák lombozatán átdereng a csillagok fénye.

Miközben beszélgettünk, feleségem fölkelt és ismét az ágyacska mellé állott. Beszédközben észrevette, hogy a kicsike megmozdult. Fölemelte, karjába vette, azzal a biztos védő mozdulattal, ahogy csak anyák tudják, és megszoptatta. Arca ragyogott, amikor látta és érezte, hogy a tejet azzal a leírhatatlan nyugalommal szívja a kicsike, amely a gyermeknek a kiváltsága.

Az, amiről éppen beszéltünk és az, amit most láttam, különös módon egységgé olvadt érzésemben. Fölidéztem azokat a szavakat, amelyeket beszélgetésünk elején mondottam. Sokáig üldögéltem és meghánytam-vetettem, mit akarok szólni. Rágondoltam a kegyetlen szavakra: »Legyen átkozott a föld teéretted.« És rágondoltam a szegény földnek szóló toldásra: »töviset és bogáncskórót teremjen tenéked.« Az érzés, mely abból támadt, amim volt és amit láttam, úgy elhatalmasodott rajtam, hogy féltem megszólalni, nehogy a könnyeim elárulják megindultságomat. Egyúttal megkísértettem, hogy visszatartsam a magam gondolatait attól, hogy szavakban formát öltsenek, nehogy feleségem előtt patetikusnak tűnjem.

Végül kezembe vettem a Bibliát és félretettem.

- Te neked van igazad, - mondottam - és a kemény szónak nincs igaza. Itt ennek kellene lennie: »áldott légyen a föld teéretted, szőlőt és rózsát teremjen.«

És miután ezt mondottam, térdet hajtottam és homlokommal egyben feleségemet és gyermekemet érintettem. Azzal a kezével, amely szabadon maradt, megsimogatta hajamat.

- Ó, de fiatalok voltunk akkor, de fiatalok és milyen nagyon boldogok.

II.

Eddig még nem neveztem meg feleségemet, sőt ez most is nehezemre esik. Ha rágondolok, olykor Mignonnak hívom, mert ez a név az egyetlen, a mellyel úgy tudom látni, ahogy járt és kelt. Különben mit tudom, hogy vajon őt magát festem-e most, vagy pedig azt a képet, amit az emlékezés alkotott meg róla. Vajon valamely ember igazában az-e, akinek a világ látja, vagy pedig az, akinek talán csak egyetlen egy láthatja? Vajon lénye legvelejében nem éppen az-e, ami megmarad, miután a külső és a véletlen vonások már elhalványodtak? Nem lehetséges-e, hogy az, amit némelyek idealizálásnak mondanak, voltaképpen a legbenső hasonlóság, amely valamikor abban a világban, ahova emberi szem el nem ér, mindenkinek látható, igazi énünkké fog válik.

Kicsiny és törékeny volt az alakja. Első ízben az utcán, gázlámpa fényénél mutattak be neki futólagosán. Amikor elhagytam, két csodálatosan nagy és mély szem maradt emlékezetemben. Egyébként csak egy fekete, prémes gallérra emlékeztem, pár hosszú fekete kesztyűre és kezének szorítására, amely valami őszintének, élénknek és igaznak heves és erős hatását keltette bennem. Különben annyira megfeledkeztem egész arcáról, hogy néhány nappal utóbb elmentem mellette és meg se ismertem. Pedig azok a szemek nem hagytak békében, újra meg újra fölbukkantak képzeletemben, egyben ragyogóan és fájdalomtól bágyadtan, egyben életvágyat és áhítatot rejtve magukban. Az ő szeménél jobban senkinek a szeme még nem tükrözte vissza a lelket.

Ha mindazokra az élményekre gondolok, amelyeket feleségemnek köszönhetek, akkor tudom, hogy létemnek tarka esztendeiben nála jobban senkisem tanított arra, hogy a vallásosság iránti érzéket megóvjam. Pedig nem hiszem, hogy valaha kiejtette a »vallás« szót és bizonyára rá lehetett volna szedni úgy, hogy Ábrahámmal tévessze össze Pál apostolt.

De mindaz, amit gondolkozásával vagy érzésével átölelt, valami különös módon szentté lett neki. Gyöngédség volt a lénye és az élet, amelyet élni akart, ünnep volt neki, oly ünnep, amelyen el nem viselhette, hogy valami diszharmónia megzavarja az élet értékességének és szentségének érzését. De mindaz, ami benne erős és élő volt, egyúttal törékeny és merev is volt. Lelke mélyen a tökéletességnek valami imádata élt, amely el nem bírta az életet, mert szinte magasabb síkon állott, mint maga az élet.

Sok esztendeig voltunk már házasok, amikor egy napon hirtelen, előkészítés és külső ok nélkül, úgy, ahogy legerősebb érzései mindig kibugyogtak, ezt mondotta nekem;

- Soha, soha nem szabad velem éreztetned, hogy kettőnk egymáshoz való viszonya meg- vénhedtté és megszokottá vált. Aznap, amikor ez megtörténik, meg akarok halni.

Hány asszony mondotta ugyanazt és hányán érték meg, hogy később mosolyogtak a maguk szavain. Hallottam egyszer egy nőről, aki így szólt férjéhez:

- Nem hiszed, hogy akadhat néhány asszony, aki át is érzi azt, amit valamennyi asszony mond?

Emlékszem, hogy feleségem szavaira ez jutott eszembe és hogy átérezve e szavak igazságát, válaszul csak megszorítottam a kezét. Megértettem, hogy azt, amit mondott, nagyon is komolyan vette és tudtam, hogy ezúttal érzelgősséget nem szabad emlegetnem. De azt is láttam, hogy olyan szót vár tőlem, amely mond neki valamit és épp azért így válaszoltam:

- Nem hiszed, hogy valami megvénhedtté és megszokottá válhat, anélkül, hogy erejéből, vidámságából és szentségéből veszítene?

Tágra meredt szemmel nézett rám, mintha lelkem fenekére akarna tekinteni. Aztán felém jött, megcsókolt. Észrevettem, hogy szeme megnedvesedett és éreztem, hogy egész teste valami páratlan gyöngédséggel az enyémhez tapad.

- Hadd váljék hát megvénhedtté és megszokottá - mondotta - vágyom arra, hogy így legyen.

Egyetlen szót se beszéltünk többet. De láttam, hogy egész nap valami csöndes, néma ujjongással járt-kelt. Délután künn volt a kertben és ablakomba behangzott hangos, harangszavú éneke. Egy idő múlva művésziesen megkötött bokrétával tért vissza, amelyben a nyár mezei virágai úgy keveredtek, mint egy dal hangjai. Szótlanul asztalomra tette a virágokat és csöndesen mosolygott, hogy ne zavarjon munkámban. Aztán maga is leült nem messze tőlem és miközben írtam, néha föltekintettem, hogy lássam. Az alkonypír megfestette sötét haját és belevegyült mindig új, sohasem egyforma arcának színeibe.

Sohsem történt, hogy köztünk valami meg- vénhedtté és megszokottá vált. Tudom, hogy nagyot mondok. De így van. Éppen azért még elmondhatom: Áldott legyen az élet és amit az élet adott. De hogy megáldjam az életet azért is, amit elvett, azt nem tehetem.

De megesett velünk, hogy a gond beköszöntött házunkba és most megértem, hogy el is választhatott volna bennünket, mert nem tudtam úgy gyászolni, mint a feleségem. Ám alázatos háladatossággal emlékszem arra, hogy ez mégsem történt meg soha. Pedig, ha az embereken múlott volna, megtörténik.

Hogy mikor vettem észre, még nem is tudom. De tudom, hogy feleségemre visszaemlékezve, már szinte el sem képzelhetem, hogy valaha csak az ifjúság és boldogság színében láttam. Nagyon korán megbetegedett, sőt voltaképpen sohsem ismertem másképpen, mint testében a betegség csirájával. Hogy is történhetett, hogy oly sokáig, egészen a legutóbbi időig megfeledkezhettem arról, hogy egészsége megrendült és hogy a betegség csirájának, mely benne lappangott, ha csak egészen el nem tűnik, ki kellett fejlődnie? Pedig nagyon is tudtam, hogy el nem tűnt. S mégsem tudtam életét más színben látni, mint rendesnek. Nem figyeltem a jelekre, melyek mutatkoztak? Vaknak és süketnek tetettem magamat azokkal a sejtésekkel szemben, melyek fölgyúltak bennem, mint tűzlángok, fenyegetve boldogságom palotáját, amelyet oly szilárdan megalapozottnak véltem? Nem tudom, így volt-e. De tudom, amikor megnősültem, oly fiatal voltam, hogy azt hittem, a szerelem gyógyítószer a világ minden bajára. És amikor boldogságtól sugárzóan láttam Elzát, amikor együtt hancúroztunk az erdőben és a tengerben, amikor láttam, hogy a nap hogyan barnítja, és a hullámok hogyan csókdossák fehér tagjait, akkor elfelejtettem, hogy a boldogtalanság is ránk törhet és azzal áltattam magamat, hogy amitől féltem, az csak képzelődés volt. Végre járatos lettem abban a művészetben, hogy megfeledkezzem arról, amit nem akartam látni. Egészségről és hosszú életről álmodoztam azután is, miután Elza oly közel volt a halálhoz, hogy szinte csak csodamód menekült előle és ruhája alá rejtve magán viselte a sebész késének nyomait, sohasem szabadulván meg egészen a fájdalomtól, amelyet csak úgy tudott elfelejteni, hogy erőszakot tett magamagán, mert nekünk, akiket szeretett, a gyerekeknek és nekem az élet ünnepi örömét akarta ajándékozni. De mégis emlékszem, mily hamar észrevettem azt a titokzatos valamit, aminek elfeledtetése megmegújuló harccá tette egész házasságunkat. Meglát-tam ezt arcán, amikor egyedül ült és nem gondolta, hogy megfigyelik. Eleinte azt hittem, amikor ezt láttam, hogy közénk állott valami. Kérdezősködni szoktam erről és bajos megmondani, vajon szerelmem volt-e vagy pedig hiúságom, ami elhitette velem, hogy az ő boldogságát sem zavarhatja meg más, mint ami engem bánt. Láttam, hogy kérdéseim mondhatatlanul kínozzák, de mégis kérdeztem és ily alkalommal úgy tudott mosolyogni, mintha lelke nagyon messzire költözött volna, oly arckifejezéssel, mely még most is, hogy visszaemlékszem rá, gyötör, mert ez volt az az arckifejezés, melyet éveken át legyőzni törekedtem, de amely végül föléin kerekedett, és engem győzött le.

- Nem szabad kérdezősködnöd - mondotta egyszer. - Magam sem tudom, mi a bajom. Csak azt tudom, hogy nincs ember, aki megérthetné.

Amerre ekkor merengett, az az ismeretlen birodalom, amelyről mindenki kérdezősködik, de senki sem kap fölvilágosítást. De akkortájt ezt sehogy- sem tudtam volna megérteni. Életünk boldog volt, napjaink vígan teltek, fiaink nőttek és otthonunkat betöltötték vidám élénkségükkel. És Elza sohsem volt gyöngédebb hozzám, mint azokban a pillanatokban, amikor észrevettem rajta azt a hallgatag bánkódást, amelyet joggal mondhattam volna megokolatlannak, ha más okok nem volnának, mint azok, melyeket szavakba tudnak foglalni az emberek.

III.

Akkortájt már fölserdültek a gyermekeink és nagy fiúk lettek. Olof már iskolába járt és közeledett már az idő, amikor Svante-nak is hozzá kellett fogni, hogy föltörje a tudás fájának száraz dióit.

Akkortájt történt először, hogy a sötét órák eluralkodni kezdtek feleségemen és nem egyszer láttam, hogy sírt. Ilyenkor hallgatagon kikerült, ezt meg azért tette, hogy ne faggassam. Nem tudom elfelejteni, hogy abban az időben milyen szorongás nyűgözött le. Ez a szorongás éjjel hozzám lopózott, mikor egyedül ültem íróasztalom mellett. Követett, amikor nyugovóra tértem és a sötétségben ülve maradt ágyam szélén, miközben ébren hevertem és feleségem lélegzetet lestem, hogy meghalljam, vajon alszik-e?

Akkoriban csönd honolt közöttünk. Oly csodálatos csönd. Bementünk a lakószobába, lámpát gyújtottunk és szótlanul tudtunk ott ülni és éreztük, hogy a csönd, mint valami fal meredt közénk, amelyet senkisem épített fel, de amelyet senkisem rombolhat le. És kezeink néha csak azért keresték egymást, mert kellett és mert egyikünk sem tudta elviselni, hogy távol legyen a másiktól, bár mind a ketten éreztük, hogy voltaképpen nem vagyunk egymás mellett.

A fiúk bejöttek, hogy jóéjszakát kívánjanak. Mind a kettőt megcsókoltuk és amikor kimentek, utánuk néztünk. De egyetlen szót se szóltunk és amikor megint arra fordítottam fejemet, ahol feleségem ült, úgy éreztem, hogy sir, bár nem hallottam. Akkor sem lehettünk volna boldogtalanabbak, ha egyikünknek vagy mindkettőnknek sötét titkot kellett volna rejtegetni. Pedig mindketten tudtuk, hogy olyan nincs is.