Freida McFadden

THE TENANT

A bérlő

A mű eredeti címe: The Tenant by Freida McFadden

Fordította: Lukács Andrea

Copyright © 2025 by Freida McFadden

Cover Design by Erin Fitzsimmons/Sourcebooks

Hungarian Translation © Lukács Andrea, 2026

© Művelt Nép Könyvkiadó, 2026

ISBN 9789635805976

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Az első szobatársamnak, aki hajnali háromra állította
az ébresztőt, hogy felkeljen és tanuljon, aztán megnyomta
a szundit.

Kétszer.

Megbocsátok neked

I. RÉSZ

BLAKE

1.

HAT HÓNAPPAL EZELŐTT VALAKI PONTOSAN UGYANEZEN
a helyen állt – ennek a felhőkarcolónak a huszonötödik emeletén, itt, a Coble & Roy nevű manhattani marketingcég székhelyén, ahol dolgozom –, és megpróbált leugrani.

Sajnos (vagy számára szerencsére) itt az ablakok csak résnyire nyílnak, ami nem elég ahhoz, hogy egy felnőtt ember átpréselje magát rajtuk. A férfi azonban megpróbálta annyira kifeszíteni, hogy kiférjen a résen, ám nem igazán sikerült neki. A biztonságiak állították meg, mielőtt levetette volna magát a huszonötödik emeletről. Most egy New York Upstate-i szanatóriumban kezelik, virágot szed, dalokat énekel, és sokkterápiát kap, vagy amit az ilyen helyeken szoktak csinálni.

És én kaptam meg a munkáját.

Akartam ezt az állást. Azóta akartam, amióta elkezdtem itt dolgozni. Ez egy nagyszerű pozíció. Miután Quigley megpróbált leugrani, mindenki erre ácsingózott. Most pedig az enyém lett.

És az új irodám? Fenomenális. A bőr irodaszék tökéletesen illeszkedik a hátamhoz, és többe kerül, mint az első autóm.
A barna bőrkanapé passzol a perui diófa könyvespolchoz, amely ugyanolyan árnyalatú, mint a helyiség közepén álló íróasztal, mintha valaki ugyanabból a fából faragta volna ki őket.

A legjobb azonban az íróasztalomon álló névtábla, rajta aranybetűkkel:

BLAKE PORTER ALELNÖK

Kinézek az ablakon a New York-i városképre, látszanak a legendás felhőkarcolók. Gyerekkoromban Clevelandben éltem, és minden vágyam az volt, hogy lássam az Empire State Buildinget, most pedig mindennap rálátok. Ezután lenézek az utcára, huszonöt emelet magasból az emberek olyan picik odalent, mint a hangyák, a járművek pedig mint a matchboxok, amiket anyám vett a környékünkön rendezett garázsvásárokban.

Miféle balek akarna kiugrani az ablakon, ha egy ilyen irodája lehet? Micsoda idióta!

Nem tudta elviselni a nyomást. Én képes vagyok rá.

Megrezzen a telefonom az íróasztalon. Odafordítom a fejem, és látom, hogy Krista Marshall neve villog a képernyőn, ezért gyorsan felveszem. Vannak olyan hívások, amelyeket elkerülök, és vannak, amelyeket fogadok, ha viszont Krista hív, akkor mindig felveszem.

– Szia, kicsim! – szólok bele.

– Üdvözlöm, alelnök úr! – kuncog.

Istenem, biztos, hogy legalább egy hétig még nem fogom megunni ezt a megszólítást!

– És hogy bírod? – kérdezi.

Ránézek az asztalomon tornyosuló irathalomra, amellyel csak a postafiókomba érkezett, több száz e-mail vehetné fel a versenyt. Ha kimegyek pár percre a mosdóba, húsz újabb üzenet vár, mire visszatérek. Pedig gyorsan pisilek.

De tudják, mit? Ez teljesen rendben van. Azért kaptam meg a marketingalelnöki kinevezést a múlt héten, mert képes vagyok ellátni ezt a feladatot. Kiérdemeltem. Egyheti munkát kell elvégeznem egy óra alatt?

Szuper! Ide vele!

– Jól – válaszolom.

– Hazajössz néhány órán belül? – kérdezi tőlem. – Hozzak kínait vacsorára?

Már majdnem hat óra van, de még a közelében sem járok annak, hogy végezzek. Mindamellett már egy hónapja késő este megyek haza, és hideg, elviteles kaján élek, vagy csak bekapok egy fehérjeszeletet. Behunyom a szemem, és elképzelem, hogy a menyasszonyom ott vár rám az Upper West Side-i barna homokkő házunk nappalijában, vörösesszőke haja a feje tetejére tornyozva áll abban a szexi, borzas kontyban, amit annyira szeretek, a fekete cicanadrág tökéletesen feszül a derekára.

Két hónappal ezelőtt kértem meg a kezét egy akkora gyémántgyűrűvel, amitől elszédül az ember, és azóta alig van időm levegőt venni. Még nem tartottunk eljegyzési bulit, amit Krista szeretett volna, sőt még egy eljegyzési vacsoránk sem volt. Sokkal jobbat érdemelne ennél.

– Ne, ma ne hozz kaját! – mondom neki. – Korán hazamegyek.

– Tényleg?

Összeszorul a szívem, amiért ennyire megdöbben.

– Igen, és elviszlek vacsorázni.

– Blake – szólal meg halkan –, nem muszáj ezt csinálnod. Ha dolgoznod kell, én megértem…

– Te fontosabb vagy. – Határozott a hangom, az a fajta, amire az emberek nem mondanak nemet. – Elmegyünk vacsorázni valami nagyon szép helyre, szóval készítsd a hasadat! Fél nyolcra otthon vagyok.

Olyan boldog a hangja, ez a munka pedig még holnap is itt lesz. Ráadásul van egy laptopom, amit bekapcsolhatok, miután Krista elaludt.

Imádok Kristával együtt lakni. Huszonöt éves koromban még elképzelhetetlen lett volna számomra a gondolat, hogy egy nővel éljek egy fedél alatt, ez most mégis nagyszerű. Annyira jól mentek köztünk a dolgok, hogy úgy döntöttünk, veszünk egy kisállatot, ami hallgatólagosan előzetes gyakorlás lesz arra, ha majd gyerekeink lesznek. Először azt gondoltuk, hogy kutyát vagy macskát veszünk, de nem tudtunk volna megbirkózni ekkora felelősséggel, ezért egy aranyhalra esett a választásunk. Goldynak neveztük el. Nyilván az aranyhalakat nem lehet ölelgetni, de nekem máris a szívemhez nőtt.

Muszáj kialakítanom egyfajta egyensúlyt a munkám és a magánéletem között. Szükségem volt erre az előléptetésre, hogy megadhassam Kristának azt az életet, amilyet akarunk – amilyet érdemel, és remélem, jobb lesz, mint anyám élete. Kell ez az állás, hogy kifizessem a házat, mert korábban az egész fizetésem elment a jelzálogra.

Nincstelen családból jöttem, és gyűlöltem azt az életet. Apámnak volt egy kis vasboltja, és mindig küszködött, hogy megéljen, ezért én gondoskodtam arról, hogy az én életem más legyen. Soha többé nem akarok attól félni, hogy kikapcsolják az áramot.

Zsebre dugom a telefonomat az élére vasalt, méretre készített nadrágomban. Még elintézek pár dolgot az irodában, aztán elindulok. Mielőtt visszafordulnék, még egyszer kinézek a városra a panorámaablakból. Halványan látom a saját tükörképemet az üvegen: az átlagnál magasabb vagyok, majdnem száznyolcvan centi, a hajam barna és mindig rövidre nyírt, mert bosszantó módon begöndörödik az alja, ha hosszabbra hagyom. Egy alig észrevehető bemélyedés van az államon, sötétbarna szemem túl közel ül egymáshoz, de azt mondják rá, hogy emiatt „átható” a tekintetem, szóval ezt bóknak veszem.

– Blake?

Elfordulok az ablaktól. A főnököm titkárnője, Stacie áll az irodám nyitott ajtajában, a keze már a levegőben, készen arra, hogy az ajtófélfán kopogva magára vonja a figyelmem. Sikerült. Ebben a szoknyában – azta, szentséges ég, de még mennyire, hogy magára vonta a figyelmem!

– Szia! – üdvözlöm. – Mi a helyzet, Stacie?

– Wayne beszélni akar veled.

Ismét az órámra pillantok. Túl késő van már egy megbeszéléshez.

– Most?

– Igen, most azonnal – feleli.

Nem néz a szemembe, mint máskor szokott, inkább a perzsaszőnyeget bámulja a földön, mintha az lenne a legérdekesebb dolog a világon. Különös, gondolom magamban.

– Jól van – válaszolom. – Máris megyek.

Miközben elfordulok az ablaktól, és követem Stacie-t ki az irodából, meg sem fordul a fejemben, hogy a következő öt percben darabjaira fog hullani az életem.

2.

WAYNE VINCENT MÁR TÍZ ÉVE A FŐNÖKÖM, EGÉSZEN AZÓTA, hogy megkaptam a diplomám a New York-i Egyetemen.

Ő volt az, aki felvett ide. Mindent tőle tanultam, amit a marketingről tudok. Ő tanította meg, hogyan kell felépíteni egy kampányt. Hogyan kell megtervezni egy költségvetést. Megtanította a konkurencia és a piac elemzését. Amióta csak ismerem, már elfogyasztott két feleséget, felszedett és leadott körülbelül húsz kilót, és ketten együtt hatalmas mennyiségű alkoholt küldtünk le a torkunkon.

Most pedig dühösnek tűnik.

A mahagóni íróasztala mögött ül – ami legalább másfélszer nagyobb, mint az enyém –, és haragosan néz rám, amikor belépek az irodába. Tétován ácsorgok az ajtóban, mire az íróasztal előtti székre mutat, és rám mordul, hogy üljek le.

Nem tudom, miről van szó. Egy hete dolgozom ebben az új pozícióban, és jól csinálom. Nem. Nagyszerűen csinálom.

Szóval bármi történt is, az baromság. Érzem, hogy máris libabőrös leszek.

Viszont még ha téved is, akkor is a főnököm, ezért leülök elé a párnázott székre.

– Minden rendben van, Wayne?

Összefonja húsos karját domború mellkasán, amit csak félig takar el a drága öltönye.

– Mondd meg te, Porter!

A vezetéknevemen szólít. Soha nem szokott a vezetéknevemen hívni.

– A Clemente-kampány a tervek szerint halad – felelem. – Péntekre kész lesz a mintamodell. Vagy csütörtökre, ha szükséges. – Meg tudom csinálni egy nappal hamarabb is. Kinek van szüksége alvásra?

Aztán valami olyasmit mond, ami megdöbbent:

– Kiszivárogtattad a Henderson-kampányt.

– Én… Micsoda?

Kopaszodó haja alatt rózsaszínűre színeződik a fejbőre.

– Megmutattad a kampányunkat… meg mindent… a konkurenciának. Hagytad, hogy ellopják tőlünk, te szemét gazember!

Tessék? Leesik az állam.

– Fogalmam sincs, hogy miről beszélsz!

– Tudom, hogy te voltál, Blake. – Ráng az állkapcsa. – Csak azt akarom tudni, ki volt az, aki kapcsolatba lépett veled, és mennyit fizettek neked.

– Wayne…

– Mennyit kaptál érte, Porter?

– Wayne! – Ez egy félreértés. Nyilvánvalóan nem lehet más. Megköszörülöm a torkom. – Esküszöm neked, hogy én soha…

– Baromság! – Nyálcseppek fröccsennek az arcomra, olyan dühösen ejti ki a szavakat. – Ki vagy rúgva, Porter! Pakold össze a holmidat, és tűnj el!

Micsoda?

– Wayne! – Felugrom a székről, hangosan kalapál a szívem a mellkasomban. – Nem gondolhatod, hogy ilyesmit tennék ezzel a céggel… vagy veled! Nem tudom, miért hiszed azt, hogy képes lennék…

– Azt mondtam, tűnj el!

Annyira eltorzul az arca, hogy látom rajta, ez nem csak valami vicc, senki sem fog kiugrani a szekrényből egy meglepetéstortával, hogy gratuláljon az előléptetésemhez. Wayne halálosan komolyan beszél. Azt akarja, hogy eltűnjek. Tíz év hűséges szolgálat után kirúg. Csak így egyszerűen.

Hideg verejték terjed szét a hónom alatt.

– Megbeszélhetnénk ezt?

– Tűnj. El. – Felveszi a telefonkagylót az íróasztalán, a másik kezével a számokat üti be. – Hívom a biztonságiakat, hogy kikísérjenek az épületből.

Ez tényleg megtörténik. Nem csupán az előléptetést, de az állásomat is elveszítem. Mi a fene folyik itt? Ez biztosan csak valami félreértés.

– Jól van! – Feltartom a kezem. – Elmegyek, de… talán később majd megbeszélhetjük.

Wayne arcán határozottan látszik, hogy ezt soha nem fogjuk megbeszélni.

– Csak menj el! És felejtsd el a végkielégítést azok után, amit tettél! Eszedbe se jusson munkanélküli-segélyre jelentkezni! Vádat fogok emelni ellened lopás miatt, te szemét!

Én csak a fejemet rázom, képtelen vagyok bármit is válaszolni erre.

Már este hat óra van, de szinte mindenki itt van még az irodában, és minden szót hallott abból, ami elhangzott. Kifelé menet elmegyek Stacie asztala mellett, ő azonban még mindig nem néz rám.

– Stacie – szólok oda neki.

– Sajnálom, Blake! – motyogja, de nem emeli fel a tekintetét a számítógép képernyőjéről. – Nem tehetek semmit.

Jól van, szóval akkor így lesz. Nos, elmehetnek mind a fenébe. Tízszer jobb állást fogok találni ennél.

Megszégyenülve visszakullogok az irodámba, eközben a munkatársaim hangosan suttognak három méterre tőlem. Chad Pickering a legboldogabb közöttük – mielőtt megkaptam volna az alelnöki kinevezést, azt hitte, őt léptetik elő.
De nem ő lesz az egyetlen, aki ünnepel.

Mit mondhatnék? Ha az ember előre akar jutni egy vállalatnál, elkerülhetetlenül szert tesz néhány ellenségre.

Amikor visszamegyek az irodába, az én irodámba, rájövök, hogy nem sok mindent tudok magammal vinni. Egy bekeretezett fotót, amin Krista látható. A tollat, amit a nagyapámtól kaptam a diplomaosztómra. Olyan büszke volt, hogy a családunkban én szereztem először egyetemi diplomát.

És abban is biztos vagyok, hogy el fogom vinni a névtáblát, amin az áll, Blake Porter alelnök. Úgysem tudná senki sem felhasználni.

Ingerülten felkapom a táblát az asztalról, és olyan erővel vágom a falhoz, hogy megsérti a festést. A tábla kettétörve hullik a földre. Az iroda teljesen elnémul, az én kis műsoromat nézi. Jól van… Csak hadd nézzék! Legalább nem törtem el a kezem, mint az a tökfej Craig Silverstone, miután elveszítette a Roberts-ügyet.

Az ablakhoz sétálok, és még egyszer, utoljára kinézek.
A hűvös üveghez támasztom a homlokom, már nem érdekel, hogy összemaszatolom.

Most először értem meg az elődömet. Most nem bánnám, ha összetörne ez az üveg, és száz métert zuhannék a biztos halálba.

3.

HATVANKÉT NAPJA VAGYOK MUNKANÉLKÜLI.

Nem mintha számolnám.

Éppen hazafelé tartok a házunkba, miután két órán át futottam, majd egy órán át kondiztam. Még két hónap van hátra a kondibérletemből, és feltett szándékom maximálisan kihasználni. Krista már célozgatott arra, hogy nem egészséges mindennap órákon át edzenem, de az hogy lehet? Hiszen ez edzés. Alapból egészséges.

Különben is meg kell őriznem az erőnlétemet arra az időszakra, amikor majd találok egy másik munkát.

Izzadt vagyok, amikor visszaérek – a bőrömre tapad a pólóm. Az augusztus a legrosszabb időszak New Yorkban
a futásra, mert fojtogatóan párás a levegő, én mégis kitartóan csinálom. Szeretem tesztelni, hogy meddig feszíthetem a határaimat. Mi a legrosszabb, ami történhet velem? Hogy holtan összeesem?

Nem igazán engedhetjük meg magunknak, hogy állandóan menjen a központi légkondicionáló, de örülök, hogy most be van kapcsolva, mert végre rendesen tudok levegőt venni a nappaliban. Megcsapja az orrom a fahéj illata, és megkordul
a gyomrom. Ma még csak reggeliztem (három főtt tojást), ezért most farkaséhes vagyok.

Bemegyek a konyhába, ahol Krista éppen kivesz egy keksszel teli tepsit a sütőből. Hátrapillant a válla fölött rám, és elmosolyodik.

– Fahéjas kekszet csinálsz? – kérdezem.

Bólint, majd leteszi a forró tepsit a konyhapultra az antik fémóra mellé, amit a múlt nyáron vettünk egy bolhapiacon.
A fahéjas keksz a specialitása – a védjegye. Mindig ezt csinálja, ha boldog vagy unatkozik, vagy különösen ideges.

Hadd mondjak el valamit Krista fahéjas kekszéről! A külseje kemény, a közepe viszont puha, és azonnal elolvad a szájban. A fahéj, a cukor és a vaj tökéletes összhangban terül szét az ember nyelvén. Az első randinkon is ezt sütötte nekem, és részben e miatt a keksz miatt szerettem belé. Tudtam, hogy van valami igazán különleges egy olyan nőben, aki ilyen finomat képes sütni.

Az anyjától tanulta ezt a kekszet, akivel csak egyszer találkoztam, amikor iderepült Idahóból. Pontosan az a fajta nő, akiről az ember rögtön látja, hogy csodálatos süteményeket képes készíteni. Amikor feleségül kértem Kristát, elképzeltem, hogy egy nap majd ugyanúgy kekszet süt a gyerekeinknek, ahogyan az anyja csinálta neki.

Ezt az életet akarom. Vele.

A süti felé nyúlok, ő azonban rácsap a kezemre.

– Most vettem ki a sütőből, még forró! – korhol. – Zuhanyozz le, és mire végzel, addigra kihűl.

Utálja, amikor izzadt vagyok futás után, ami érthető.

– Jól van.

Felmegyek az emeletre, leveszem magamról a pólót és a rövidnadrágot. Megnyitom a csapot a zuhanyzóban, jéghidegre állítom, és a víz alá lépek. Hallottam, hogy csak a pszichopaták zuhanyoznak hideg vízben, én azonban már szinte a rabja lettem – egyetemista korom óta csinálom. Ez biztosítja a plusz adrenalinlöketet, miután lecseng bennem az edzés utáni eufória.

Miután lezuhanyozom és felöltözöm, lemegyek a földszintre. A gyomrom még hangosabban korog, mint korábban.
Útközben elmegyek Goldy mellett. Az aranyhalunk elégedetten úszkál a gömbakváriumban. Adok neki egy kis eledelt, bár Krista szerint túletetem, utálom a gondolatot, hogy éhezik.

Krista kilép a konyhából, a kezében egy tányéron fahéjas kekszet tart. Odaviszi a kanapéhoz, én pedig úgy követem, mint egy pincsikutya. Leteszi a tányért az üveg dohányzóasztalra, leül a kanapéra, és szokás szerint maga alá húzza az egyik lábát. Én helyet foglalok mellette, és veszek egy kekszet.

Isteni, mint mindig.

– Van valami kilátás munkaügyben? – kérdezi.

Ostoba voltam, amikor azt hittem, hogy azonnal találok újabb marketinges állást. Miután Wayne rossz híremet keltette szerte a városban, sejthető, miért nem akar senki semmilyen munkát adni nekem. A legutolsó munkára, amire elküldtem a jelentkezésem, szörnyen túlképzett voltam, ráadásul csak a negyedét kaptam volna meg az előléptetés előtti fizetésemnek. Na persze még csak válaszra sem méltattak.

– Még semmi – felelem, és próbálok nem olyan leverten beszélni, mint ahogy érzem magam.

Krista észreveszi a hangulatomat, ezért hozzám hajol, és körém fonja a karját.

– Ez elég? – súgja a fülembe.

– Nyolcast – válaszolom.

Erre még erősebben szorít meg. Ez egyfajta megállapodás, amit közösen fejlesztettünk ki. A kapcsolatunk elején Kristának volt egy nagyon nehéz napja a munkahelyén, és amikor este találkoztunk, elmesélte a szörnyű napját, ezért odahajoltam, hogy megöleljem. Amikor panaszkodni kezdett, hogy nem ölelem elég szorosan, kitaláltuk ezt a tízpontos skálát, hogy meghatározzuk, milyen szoros ölelésre van szükségünk attól függően, hogy abban a pillanatban mennyire érezzük magunkat rosszul. Tudom… olyan cukik vagyunk, hogy az már hányinger.

Egy teljes percig így maradunk egymást átölelve, ami körülbelül egy nyolcas vagy egy kilences szintű ölelésnek felel meg. Krista remekül megérzi, hogy pontosan milyenre van szükségem.

De természetesen egyszer ennek is vége szakad. Amikor elhúzódik, aggodalmasan összehúzza a szemöldökét.

– Van elég pénz a számládon, hogy kifizesd a következő havi jelzálogot? – kérdezi gyengéden.

Van, de csak alig. Aztán viszont lenullázódom. Nem fogom tudni tovább törleszteni a jelzálogot, és elveszítem a barna homokkő házat. Az én nevemen van, nem a Kristáén, de ő is hajléktalan lesz. Most még próbálok nem gondolni erre.

– Szűkösen – vallom be.

– Én is hozzájárulhatnék – szólal meg, bár tudom, hogy neki sincs sok pénze.

Krista egy tisztítót üzemeltet néhány sarokra az otthonunktól. Így ismerkedtünk meg. Én bevittem egy öltönyt, és amikor megláttam őt a pult mögött, hirtelen rájöttem, hogy túl ritkán tisztíttatom ki az öltönyeimet. Ezután hetente kétszer-háromszor megjelentem nála, és egy kisebbfajta vagyont hagytam ott csak azért, hogy pár percet beszélgethessünk, miközben beadtam a ruhákat, vagy amikor elhoztam őket.

Nem mozdultam rá azonnal, mert akkor még volt barátnőm. Akkoriban egy Gwen nevű lánnyal jártam, de nem volt túl jó a kapcsolatunk, és lassan egyre rosszabb lett. Ezért miután szakítottam Gwennel, egyenesen a tisztítóba mentem, és randira hívtam Kristát.

– Majd találok valami állást – ígérem.

Felvonja az egyik világosbarna szemöldökét.

– Valóban?

A homlokomat ráncolva nézek rá.

– Nem leszek mindig munkanélküli, Krista. Valami majd csak adódik.

Végül találni fogok munkát – muszáj lesz –, bár annyit úgysem fogok keresni, mint amennyit a legutóbbi munkahelyemen, sőt még annak a töredékét sem. Ki kell szélesítenem a kört.

A francba, még mindig nem tudom elhinni! Hatvankét nappal ezelőtt mindenem megvolt. Hogyan omolhatott össze minden ilyen könnyedén? Legalább tucatszor hívtam már Wayne-t, de egyszer sem hívott vissza. Szerintem az e-mailjeim egyenesen a spam mappában landolnak.

– Javasolni fogok valamit – kezdi Krista, és testhelyzetet változtat a kanapén. – De szeretném, ha nem mondanál rá rögtön nemet.

Na, szuper. Milyen elképesztő ötlettel rukkol elő? Vajon azt akarja, hogy adjam el az egyik vesémet? Mennyit kap az ember manapság a piacon egy veséért?

– Oké…

– Szerintem ki kellene adnunk az egyik szobát egy albérlőnek, amíg újra talpra nem állsz.

Döbbenten bámulok rá. Most komolyan beszél?

– Nem! Kizárt dolog! Nem fogok egy idegennel együtt lakni.

– Miért nem?

Percről percre vonzóbbnak érzem a gondolatot, hogy eladjam a vesémet, bár lehet, hogy nem kapnék érte sokat, miután annyi alkoholt megittam az elmúlt tíz évben.

– Mert nem vagyok már húszéves egyetemista.

Krista elfintorodik.

– Tudod, mielőtt összeköltöztünk, nekem volt egy lakótársam.

– És gyűlölted őt!

Krista egykori szobatársa nappal napközi-igazgató volt, este pedig amatőr énekes. Amikor néha meglátogattam őt az Inwood Hill Park melletti, fájdalmasan apró, kétszobás lakásban, a szobatársa rázendített egy dalra zuhanyozás vagy főzés közben, és néha még egy mondat közepén is.

– Akkor majd találunk valakit, aki normális – mondja.

– Manhattanben? – mordulok fel. – Itt senki sem épeszű. Nem fogsz találni egyetlen normális embert sem.

Felnevet, és megfogja a kezem, ami csak kicsit morzsás a fahéjas keksz miatt.

– Téged is megtaláltalak – mutat rá.

Erre nem tudok mit mondani.

Közelebb húzódik hozzám a kanapén, a vállamra hajtja a fejét. Lesöpröm a kekszmorzsákat a pólómról, aztán átkarolom a vállát, hogy magamhoz húzzam. Mivel mossa a haját, amitől ilyen átkozottul puha lesz? Biztos van valami titkos összetevő abban a nőies samponban, amit használ, mert ez a haj egyszerűen elképesztő.

– Fogalmam sincs, hogy mit tegyek, Blake – súgja a nyakamba. – Tudom, hogy egyszer majd találsz munkát, de… aggódom.

Ezzel nem vagy egyedül, kicsim.

– Talán – felemeli a bal kezét, amin fényesen szikrázik az eljegyzési gyűrű a mennyezeti lámpa alatt –, talán eladhatnánk ezt a gyűrűt. Ezzel nyernénk egy kis időt.

Elakad a lélegzetem. Nem. Nem akarom, hogy eladja a gyűrűjét. Úgy értem, persze igaz, ezzel legalább két hónapra megnyugodhatnánk, de nem érdekel. Apám a maga küszködő vasboltjával – amit az apjától örökölt meg – csak egy hamis gyémántköves eljegyzési gyűrűt tudott venni anyámnak, ami még ennek ellenére is kínosan apró volt. Én annyira büszke voltam magamra, hogy nem csupán igazi gyémántot tudtam venni a menyasszonyomnak, de egy akkora köves gyűrűt, amire minden barátnője féltékeny lehet. Ha el kellene adnia ezt a gyűrűt, csak hogy megéljünk… Nem. Nem fogom hagyni, hogy ezt megtegye!

Megesküdtem, hogy mindig gondoskodom Kristáról, betegségben és egészségben. Vagy várjunk csak, ezt majd akkor fogom megfogadni, amikor összeházasodunk. Ha viszont nem találok kiutat ebből a helyzetből, sosem kerül sor az esküvőre. Nem fog hozzám jönni, ha mindketten az utcára kerülünk miattam.

– Jól van – egyezem bele végül. – Vegyünk magunkhoz egy bérlőt!

4.

Egyágyas emeleti hálószoba azonnal kiadó egy Upper West Side-i barna homokkő sorházban, egy csendes, fákkal szegélyezett utcán. A szoba teljesen be van rendezve, van két nagy ablaka és rengeteg tárolóhely.

Hatalmas, közös konyha, étkező és nappali. A közelben metró. Kisállatok nem hozhatók, parkolóhely nem jár hozzá.

A KÖVETKEZŐ ÓRÁBAN KÉT LEHETSÉGES BÉRLŐ JÖN MEGNÉZni a vendégszobát.

Nem vagyok optimista. Amióta Krista kitette a hirdetésünket sok helyre a városban, és feltette az internetre is, legalább egy tucat ember jött megnézni a szobát, és mindegyik szörnyű volt. Nem túlzok. A „szörnyű” még enyhe kifejezés is arra, hogy milyenek voltak.

Az egyikük egy önjelölt kick-box-őrült volt, aki azzal demonstrálta az erejét, hogy lyukat ütött a falba. Így most azt meg kell javíttatnunk. Egy másik nő a legvadabb állattal jelent meg, amit valaha láttam. Azt állította, hogy kutya, de nem vagyok meggyőződve arról, hogy nem farkas volt-e, vagy valami még annál is rosszabb.

Ez idáig a legszörnyűbb jelölt két nappal ezelőtt érkezett – egy alacsony, kócos, kecskeszakállas fickó, fehér baseballsapkával a fején. Húsz teljes percen keresztül faggatott a ház internetszolgáltatásáról. Minden tőlem telhetőt megtettem, hogy válaszoljak a kérdéseire, aztán benyúlt a hátizsákjába, és kivett egy fúrót. Azt mondta, át kell fúrnia a falat, hogy megnézze a vezetékeket. Úgy kellett lefognom, máskülönben megtette volna. Nem akartam, hogy még egy lyukat kelljen befoltoznunk.

Most pedig öt perc múlva egy Elizabeth nevű nőt várunk, aztán még egyet fél óra múlva, akit Whitney-nek hívnak. Biztosra veszem, hogy mindketten szörnyűek lesznek. Arra az esetre azonban, ha mégsem, alaposan kitakarítottuk a házat. Még a hűtőt is kitöröltem, ha esetleg oda is benéznének.

Krista kitett egy tányér frissen sütött csokidarabos kekszet a kis étkezőasztalunkra, és amikor venni akarok belőle, rácsap a kezemre.

– Ez a vendégeknek van.

– Krista, ez nem egy házbemutató. Csak két ember jön, ezen a tányéron pedig legalább húsz keksz van.

Lesújtó pillantást vet rám, ezért visszahúzom a kezem. Végignéz rajtam, még egyszer ellenőrzi, hogy van-e rajtam nadrág, és természetesen van. Meg is borotválkoztam, amitől máris kevésbé tűnök hajléktalannak.

– Megfelelek az igényeidnek?

Megrándul az ajka.

– Asszem.

– Tudod – válaszolom, és lejjebb siklik rajta a tekintetem –, neked viszont csupa liszt a pólód.

Lenéz magára, és elakad a lélegzete, amikor látja a sok lisztfoltot a barna ujjatlan pólója elején. Megpróbálja leseperni, de azzal csak még jobban eloszlatja rajta.

– Hadd segítsek! – ajánlkozom, ő viszont a legkevésbé sem értékeli, amikor a markomba fogom a mellét. – Ugyan már, ez a leendő két bérlő sem lesz megfelelő. Akár szórakozhatnánk is egy kicsit.

– Blake! – szól rám, bár elfojtja a mosolygását. – Hagyd abba! Bármelyik percben itt lehetnek.

Ekkor, mintegy végszóra, megszólal a csengő.

– Látod! – mondja. – Ez biztosan Elizabeth. Beengednéd? Majd mindjárt csatlakozom hozzátok.

Mielőtt válaszolhatnék, felszalad az emeletre, hogy átvegye a pólóját egy olyan nő kedvéért, akit valószínűleg soha többé nem fogunk látni. Megyek, hogy kinyissam az ajtót, ám előtte még bekapok egy csokidarabos kekszet. Istenem, nincs is jobb a házi süteménynél!

Amikor kinyitom az ajtót, egy anyám korabeli nőt pillantok meg a küszöbön, aki köntösöket visel. Igen, jól hallották, köntösöket, többes számban, nem csak egyet. Legalább hármat tudok beazonosítani rajta. Hosszú, fehér haja van, ami a párás levegőben begöndörödött, és valamilyen ezüstszínű kalapot visel a feje tetején. Nem mondom, hogy alufólia sapkát, de arról sem vagyok teljesen meggyőződve, hogy nem azt.

– Ööö, üdvözlöm! – szólalok meg.

– Maga Drake? – kérdezi a nő.

– Nem, Blake – javítom ki.

Csalódottnak tűnik.

– Maga pedig bizonyára Elizabeth – folytatom.

Megrázza a fejét.

– Nem, a nevem Quillizabeth.

– Quill… lizabeth?

– Pontosan – feleli, mintha ez olyan gyakori név lenne, amit nekem is ismernem kellene.

– Rendben – válaszolom. – Nos, kérem, jöjjön be… Quillizabeth.

Quillizabeth lenéz a küszöbre, és fintorogni kezd. Aztán benyúl az egyik köntöse zsebébe, és kivesz egy – nem viccelek – sótartót. Ezután szándékosan sót szór a bejáratba.

– Ez nagyon fontos – magyarázza bölcsen –, mert távol tartja a gonosz szellemeket, amik így nem tudnak belépni a házba.

– Aha – felelem. Szuper. Most már fel kell sepernem egy adag sót is, miután elmegy.

– Ne haragudjon ezért – mondja, és közben továbbra is sót szór a földre, sőt még motyog is magában valamit. – Nagyon erősen kötődöm a spirituális világhoz, különösen, ha nem teszek ellene megfelelő óvintézkedéseket.

Egy pillanatra felegyenesedik, és elgondolkodva méreget.

– Maga Skorpió, ugye?

– Nem tudom – vallom be.

Úgy néz rám, mintha azt mondtam volna, hogy nem tudom, mi a keresztnevem. Nagyon hosszú harminc perc lesz ez.

Végül, miután kellőképpen teleszórta a bejáratot, belép az otthonomba. Éles szeme áthatóan fürkész minden szegletet, hosszan elidőz a kandallópárkányon álló fotókon, amelyeken Krista és én vagyunk. Elmélyülten tanulmányozza a sötétbarna kanapét, valamint elítélően nézi a sarokban álló hatvankét colos tévét.

Minden egyes új tárgy után, amire rávetődik a tekintete, úgy csettintget a nyelvével, mintha valami főbenjáró bűnt követtünk volna el. Tényleg nagyon bosszantó. Ha nem tartanék attól, hogy Krista dühös lesz, megkérném, hogy azonnal távozzon. Nincs szükségünk erre a szarságra.

– A barátnőm sütött kekszet – szólalok meg végül.

Quillizabeth ránéz a csokidarabos keksszel teli tányérra.
A süti még mindig langyos, ezért a csokidarabok kissé meg vannak olvadva benne. Vennék még egyet, ha nem tartanék attól, hogy Krista bármelyik pillanatban megjelenhet a nappaliban.

– Blake – szólal meg Quillizabeth –, tisztában van azzal, hogy a kekszben lévő cukor egyszerre mérgező és rendkívüli függőséget okoz? Ha a cukrot most vezetnék be a piacra, a kormány nem engedélyezné a fogyasztását. Ilyen erővel akár a járdát is nyalhatná a háza előtt.

Ez a nő látta már a járdát a házunk előtt? De mindegy. Akkor ne vegyen kekszet.

– Ráadásul – teszi hozzá – a keksz tele van telített zsírsavakkal és üres kalóriával.

Miközben ezt mondja, feltűnően a hasamat nézi. Viszonzom az átható pillantását, és úgy döntök, azért is veszek még egyet.

– Egyébként – folytatja – a hirdetésben az állt, hogy egy egyágyas, berendezett szobát adnak ki.

– Igen. – Két harapás között bólintok. – Igazából már van is rá jelentkezőnk. Szóval… ööö… tudja, nem akarom vesztegetni az idejét.

Quillizabeth megnyalja az ujját, aztán feltartja a levegőbe.

– Elég huzatos ez a hely, nem?

– Ööö… én még nem vettem észre.

– Ugye tudja, hogy ez mit jelent? – Halálosan komoly az arca, mintha az univerzum titkát készülne elárulni nekem. – Ezek a korábbi tulajdonosok, akik önök előtt itt laktak. Ők okozzák ezt a huzatot, mert fel-alá járkálnak. Én megszabadítom tőlük egy egyszerű átirányító szertartással, miután beköltözöm. Aztán úgy eltűnik a huzat – csettint egyet az ujjával –, mintha soha nem is lett volna.

Krista ebben a pillanatban lép ki fent a hálószobából. Tiszta póló van rajta, ami szinte pontosan ugyanolyan, mint az előző, csak nincsenek rajta lisztfoltok. Miért tart a nőknek olyan sokáig átöltözni? Én öt másodperc alatt át tudom venni a pólómat, vagy talán még gyorsabban.

– Ő itt Elizabeth? – kérdezi, és leszalad a lépcsőn az emeletről.

– Quillizabeth – motyogom magam elé.

Krista már az utolsó lépcsőn jár, amikor Quillizabeth ránéz, és most először látok szemernyi elismerést a tekintetében, amióta csak belépett az otthonunkba.

– Jóságos isten! – kiált fel az idős nő. – Hogy maga milyen szép!

– Köszönöm – feleli Krista, és halványan elpirul. El kell ismerni, ennek a nőnek legalább jó az ízlése. Krista kinyújtja felé a kezét. – A nevem Krista. Nagyon örülök, hogy megismerhetem, Elizabeth.

– Quillizabeth – javítja ki a nő.

Kezet fognak, ám abban a pillanatban, hogy egymáshoz ér a tenyerük, Quillizabeth úgy húzza vissza az övét, mintha megégette volna. Hátratántorodik, az ujjai remegnek.

– Én… – A hangja hirtelen rekedtté válik. – Nekem most mennem kell. Ez a hely… túl kicsi. Inkább mégsem veszem ki.

Hála istennek! Talán ehetek még egy kekszet.

– Rendben, örülök, hogy megismertem – válaszolom, és próbálok nem túl elégedettnek tűnni.

Krista azonban a homlokát ráncolja.

– Minden rendben van? Még nem is látta a szobát.

Quillizabeth tekintete ismét rám siklik, és ezúttal valódi félelem sugárzik a szeméből. Amikor megint Kristára néz, sürgető a hangja:

– Beszélhetnék… önnel odakint, Krista drágám?

Krista rám néz, hogy engedélyt kérjen, én viszont megrázom a fejem.

– Miről van szó? – kérdezi Krista.

Quillizabeth újabb lépést hátrál.

– Odakint. Kérem!

Könnyes szemével mereven nézi Kristát. Mi a franc ütött ebbe a nőbe? Már bánom, hogy egyáltalán beengedtem. Abban a pillanatban kellett volna az orrára csapnom az ajtót, amikor elővette a sótartót.

– Nézze, Quillizabeth! – szólalok meg. – Hamarosan jön egy másik lehetséges bérlő is, szóval…

– Meg fogja ölni magát – bukik ki hirtelen belőle. – Blake meg fogja ölni magát, Krista! El kell menekülnie innen!

5.

MI. A. FRANC?

Ez az őrült bejött a házamba, és azt mondta a menyasszonyomnak, hogy meg fogom ölni? Ez teljes képtelenség!

Quillizabeth mereven áll a nappalinkban, az egész teste remeg. Szinte mintha rohama lenne. Hívnám a mentőket, de akkor sosem szabadulnánk meg tőle.

– Egy konyhakéssel fogja leszúrni. – Quillizabeth remegő ujjal a lábunk alatti szőnyegre mutat. – Pontosan itt. Bevillant egy kép, ahogy Blake a teste fölé hajolva áll, és nézi, ahogy elvérzik.

Kristára pillantok. Minden vér kifut az arcából. Csak nem veszi komolyan ezt a nőt? Hiszen szó szerint alufólia sapkát visel!

– Na jó. – Quillizabeth hátára teszem a kezem, hogy kikísérjem a nappaliból, ő azonban úgy ugrik hátra, mintha forró vassal égettem volna meg. – El kell mennie.

– Kérem, higgyen nekem, Krista! – Göcsörtös kezével a barátnőm felé nyúl. – Legyen óvatos! A látomásaim… sosem tévednek.

– Biztos vagyok benne – motyogom az összeszorított fogam közt, miközben Quillizabeth és Krista közé lépek. – De nem tervezem, hogy ma meggyilkolom őt, szóval szerintem nyugodtan elmehet.

Ha muszáj, fogom ezt a némbert, és a vállamra vetem, hogy úgy vigyem ki innen.

Quillizabeth tiltakozva felkiált, Krista azonban megrázza a fejét.

– Jól vagyok – biztosítja. – Azt hiszem… el kellene mennie.

Ő kíséri ki a nőt a bejárati ajtóhoz. Quillizabeth közben egyfolytában könyörög neki, és megfogja a karját. Többször is hallom azt a szót, hogy „veszélyes” és „menjen el”. Pár percig csendben beszélgetnek, mielőtt Krista becsukná az ajtót, ekkorra Quillizabeth már valósággal zokog.

Jézusom! Jobb lett volna, ha inkább hagyom, hogy Krista eladja azt az ostoba gyűrűt.

Lerogyok a kanapéra. Krista visszatér a nappaliba, bár láthatóan sokkal sápadtabb, mint amilyen korábban volt.

– Azta! – szólalok meg. – Ennek a nőnek teljesen elment az esze.

– Igen – motyogja.

Felnézek rá, és látom, hogy úgy tördeli a kezét, mint amikor nagyon ideges valami miatt.

– Ugye nem hiszel neki? – kérdezem.

– Nem, hát persze hogy nem. – Gyanúsan sokáig habozik, mielőtt ezt válaszolná, és amikor leül mellém a kanapéra, kicsit nagyobb helyet hagy kettőnk között, mint általában. – De el kell ismerned, ez egy kicsit… megrendítő volt.

– Szerintem nem. Ez a nő totál zakkant.

Erre kissé felhúzódik a szája sarka.

– Csak szkeptikusan fogadsz mindent, mert Skorpió vagy.

Így lenne?

– Nézd – válaszolom –, akár szkeptikus vagyok, akár nem, nem foglak leszúrni a nappaliban. Úgy értem, ugye nem gondolod komolyan, hogy képes lennék ilyesmire?

– Nem – feleli, bár megint ott az a kis habozás, mielőtt megszólalna.

– Sosem csináltam semmit, ami miatt nem kellene bíznod bennem – mutatok rá.

Ez így igaz.

Vagyis amennyire ő tudja.

– Jó ember vagyok. – A keze után nyúlok, és akaratlanul is észreveszem, hogy ugyanúgy remeg, mint a Quillizabethé. – Tudod, hogy az vagyok. Soha nem tennék semmi olyat, amivel bántanálak téged vagy bárki mást. Tudod, hogy így van.

Krista lenéz az ölébe, és nagy levegőt vesz.

– Blake, honnan szerezted a pénzt a ház előlegéhez?

– Tessék?

Lassan rám emeli kék szemét.

– Amikor hat hónappal ezelőtt megvetted ezt a helyet, azt mondtad, nincs elég készpénzed, hogy kifizesd érte az előleget. Aztán hirtelen lett rá keret.

Mit akar ezzel mondani? Azt hiszi, hogy megtettem azt a szörnyűséget, amivel Wayne Vincent vádol? Azt hiszi, olyan szemétláda vagyok, aki elárulja a cégét csak azért, hogy pénzt kapjon, és megvehesse ezt a házat? Erre próbál célozni?

– Készpénzre váltottam a nyugdíjalapomat – válaszolom a fogam között szűrve a szavakat. – Onnan volt rá pénz. – Amikor nem válaszol, hozzáteszem: – A nyugtát is megmutathatom, ha nem hiszel nekem.

– De – suttogja –, hiszek neked.

Vajon tényleg hisz? Krista és én már két éve vagyunk együtt, de a kapcsolatunk még mindig viszonylag friss. Ahhoz pedig határozottan új, hogy egy spirituális beütésű, alufólia sapkás sarlatán kijelentése kétséget ébresszen benne. És hát nézzünk szembe a tényekkel, az utóbbi időben nincs kifejezett sikerszériám.

Töröm a fejem, próbálom kitalálni, mivel nyugtathatnám meg, ám mielőtt megfogalmazhatnám a szavakat, csengetnek.

Ó, istenem, jön még egy!

6.

EZÚTTAL KRISTA NYIT AJTÓT, ÉN PEDIG LELKIEKBEN FELKÉszülök arra, aki az ajtó előtt áll. Ki tudja, ezúttal milyen lesz ez a jelentkező? Egy elítélt gyilkos béklyóban? Kannibál? Tűzokádó sárkány? E pillanatban már semmin sem lepődnék meg.

Az ajtóban álló nő azonban ránézésre… normálisnak tűnik.

Nincsenek piercingek minden szabad bőrfelületen az arcán, nem visel köntösöket, sem alufólia sapkát, és nem próbál lyukat fúrni a falba. Egyenes, világosbarna haja van, ami lazán keretezi az arcát, a fülében egyszerű karika-fülbevaló lóg. Hasonló korú lehet, mint mi – harminc év körüli –, kék farmert és kapucnis pulóvert visel.

– Helló! – Bájosan ideges mosolyt villant ránk. – A nevem Whitney Cross.

Krista ragyogó mosollyal nézi.

– Szia, Whitney! Én Krista vagyok, ő pedig Blake.

Whitney kinyújtja a kezét, és mindketten kezet fogunk vele anélkül, hogy bármiféle látomása támadna a nappaliban rendezett vérfürdőről. Jó jel. Máris jobban alakul ez a találkozás, mint bármelyik másik ezelőtt.

– Nagyon örülök, hogy megismerhetlek benneteket – mondja udvariasan.

– Szóval olyan bérlőt keresünk, aki a lehető leghamarabb be tudna költözni az emeleti vendégszobába – magyarázza Krista. – Jó lenne neked ez az időzítés?

Whitney bólint.

– Igen, a legutolsó lakásomnál véget ért a bérleti időszak, és most… ööö… éppen lakást keresek. Láttam a Cosmo’sban a hirdetést, ahol dolgozom, és olyan volt nekem, mint egy isteni adomány.

– A Cosmo’sban dolgozol? – kérdezem. Az egy görög étkezde tíz sarokra innen, ami előtt már nagyon sokszor elmentem, de még sosem tértem be.

– Igen. Pincérnő vagyok – feleli, és udvariasan ránk mosolyog. – Ti mivel foglalkoztok?

– Én egy tisztítószalont üzemeltetek – válaszolja Krista.

Whitney ezúttal rám néz, és várja a válaszom. Már az előléptetésem előtti munkámra is büszke voltam, most viszont csak annyit motyogok:

– Én éppen két munka között vagyok.

Ekkor Krista, a témaváltás mestere, azt kérdezi:

– Kérsz egy kekszet? Én sütöttem.

Whitney egy csomó piros pontot szerez azzal, hogy elfogadja az étkezőasztalon lévő csokidarabos kekszet, aztán áradozik róla, hogy milyen finom. Ezek után velünk jön a nappaliba, és miközben körbevezetjük, a megfelelő lelkesedéssel csodálja az otthonunkat.

– Ő itt az aranyhalunk, Goldy – közli Krista olyan büszkén, mintha a Harvardon diplomázott gyerekünket mutatná be.

Na persze hazudnék, ha azt mondanám, hogy én nem vagyok büszke arra, ahogy Goldy az akváriumában bukfencezik. Vajon minden hal csinál ilyet? Szerintem a mi Goldynk kivételes tehetség.

– Cuki! – állapítja meg Whitney, és közelebb hajol, hogy megnézze.

Krista folytatja a körbevezetést a konyhában, ami meglehetősen átlagos, bár Krista úgy beszél róla, mintha egy vetélkedő fődíja lenne. Pályát tévesztett, inkább ingatlanértékesítőnek kellett volna mennie.

– Ó, istenem, egy mosogatógép mennyei lenne! – sóhajt fel Whitney.

– Neked nincs? – kérdezem meglepetten.

Krista lesújtó pillantást vet rám, pedig ez egy teljesen helytálló kérdés. Kinek nincs manapság mosogatógépe? Vajon ez intő jel?

Whitney egy pillanatig habozik, aztán megrázza a fejét.

– Nincs, csak mosogatótálca.

– Nekem sem volt, amíg össze nem költöztünk – árulja el Krista. – Blake-nek fogalma sincs arról, hogyan él az emberek másik fele.

Az én káromra nevetnek, de nem érdekel, mert Whitney rendes lánynak látszik. Az első benyomás félrevezető lehet, ő mégis ártalmatlannak tűnik. Nem kannibál… Ebben legalább kilencvenkilenc százalékig biztos vagyok.

Talán ez még működhet is.

Miután körbevezetjük a földszinten, felmegyünk az emeletre. A lépcső tetején áll a mosógép, és azon a szárítógép. Whitney szeme elkerekedik, amikor meglátja.

– Ez az, amire gondolok?

– Az bizony! – erősíti meg Krista. – Mosógép és szárítógép. Kompakt, de sokkal jobb, mint mosodába hurcolni a ruhákat.

– Ó, te jó ég, igen! – Whitney összedörzsöli a kezét. – Amikor legutóbb ott voltam, valaki kivette a ruháimat a szárítógépből, és az összeset ledobta a földre. Az egy dzsungel ott.

Nem vagyok oda a gondolatért, hogy még valakivel közösen használjam a mosógépet és a szárítógépet, mivel Krista már így is egyhavi ruhamennyiséget mos ki egyetlen hét alatt. Viszont nem tehetjük meg, hogy kiadjuk a szobát egy bérlőnek, aztán elvárjuk, hogy kétsaroknyira vigye kimosni a ruháit, miközben itt van egy mosógép három méterre a szobájától.

Az első emeleten van egy fürdőszoba, valamint két hálószoba – a fő hálószoba, ahol Krista és én alszom, és mellette még egy kisebb helyiség. Korábban arról álmodoztam, hogy gyerekekkel töltjük meg a kisebb szobákat, de az már nagyon régen volt. Most viszont oda kell adnunk egy idegennek, és ha nem találok hamarosan munkát, a nagy hálószoba is valaki másé lesz.

Megmutatjuk Whitney-nek a kis fürdőszobát a zuhanyzóval, amit úgy tűnik, közösen fogunk használni, mivel csak két fürdőszobánk van, és a földszintiben nincs zuhanyzó.

Végül felmegyünk a keskeny lépcsőn az épület legfelső szintjére.

A második emeleten alacsonyabb a mennyezet, mint a ház többi részében. Mindig is úgy éreztem, hogy le kell hajolnom, bár megmértük, és százkilencvenöt centi a belmagasság – tizenöt centivel magasabb, mint amilyen én vagyok. Ezen az emeleten egy berendezett hálószoba van, valamint egy tágas tér, amit egykor úgy terveztünk, hogy vagy játszószobának rendezünk be, vagy férfibarlangnak. (Sejthető, ki akarta az utóbbit.)

A berendezett hálószoba mostanáig vendégszobaként funkcionált, habár még egyetlen vendég sem aludt benne. Egy franciaágy, egy komód, egy kis könyvespolc és egy nagy szekrény található benne.

– Az első emeleten is van egy bútorozatlan szobánk – teszi hozzá Krista –, ha azt jobban szeretnéd.

– Nem. – Whitney végignéz a bútorokon, amikre túl sokat költöttem, még amikor volt költeni való pénzem. – Ez tökéletes. Nekem amúgy sincsenek saját bútoraim.

Melyik harmincéves nőnek nincs egyetlen saját bútordarabja sem?

Whitney szeme csillog, amikor odasétál a szekrényhez, és kinyitja az ajtaját. Nem egy gardróbszoba, viszont szekrénynek tekintélyes méretű. Miközben látom rajta, hogy már terveket sző gondolatban a vendégszobánkra, megfogalmazódik bennem egy másik gondolat is.

Whitney szép.

Oké, nem azt mondom, hogy nem vettem észre, amikor először megpillantottam, elvégre harminckét éves férfi vagyok, és van szemem. Most viszont, hogy a vendégszoba hatalmas ablakán beszűrődő fényben látom, rájövök, hogy még szebb, mint gondoltam. Farmerban és kapucnis pulcsiban festetlen arccal is szép lány. Egy kis erőfeszítéssel pedig? Lélegzetelállító lenne. És épp az én zsánerem.

Kristára pillantok, és eltűnődöm, vajon ő is ugyanerre gondol-e. Vajon aggódik, hogy egy nagyon szép lány költözik be hozzánk? Vajon meggondolja magát emiatt?

De nem, láthatóan nem aggódik. Mosolyog. Bízik bennem.

Pedig tizenöt perccel ezelőtt még amiatt aggódott, hogy talán leszúrom a nappaliban.

Egész nyugodtan megbízhat bennem. Nem fogok kavarni egy bérlővel, aki itt lakik a saját menyasszonyom orra előtt. Ha megtenném, nemcsak a világ legnagyobb seggfeje lennék, de egy komplett idióta is.

Whitney ragyogó arccal fordul felénk.

– Imádom. Nem tudom, hogy van-e más érdeklődő is rá, de engem érdekel. Nagyon is érdekel.

Krista felvont szemöldökkel néz rám. Az engedélyemet kéri, hogy kiadjuk-e Whitney-nek a szobát.

Nagy levegőt veszek. Nem akarom, hogy Whitney beköltözzön a házunkba, bár ennek semmi köze az ő személyéhez. Nem akarom, hogy bárki beköltözzön ide. Vissza akarom kapni a régi munkámat, hogy én magam fizethessem a jelzálogot anélkül, hogy meg kellene nyitnunk az otthonunkat egy vadidegen előtt. Ez viszont nem fog megtörténni, szóval muszáj realistán szemlélnem a helyzetet. Ha nem teszünk szert egy kis extra bevételre, el fogjuk veszíteni a barna homokkő házat.

Whitney pedig kedves lány. Látszik rajta. Nem zakkant, nem az a típus, aki az éjszaka közepén maximális hangerőn heavy metalt hallgat, ráadásul még udvarias is. Mérföldekkel jobb, mint bárki, akit eddig meghallgattunk.

Így hát Kristára nézek, és bólintok.

– Ami azt illeti – fordul Krista Whitney felé –, még nem találtunk senkit. Nagyon szívesen kiadjuk neked a szobát.

– Tényleg? – Whitney elpirul a boldogságtól. – Ó, te jó ég, ez csodálatos! Köszönöm! Van nálam egy csekk, oda tudom adni az első havi lakbért, a kauciót meg…