Sebes Gábor

A Nagy Imre-mítosz

Sebes Gábor

A Nagy Imre-mítosz

Mese a jó kommunistáról

Pomáz, 2021

A könyv megjelenését a

Batthyány Lajos Alapítvány

támogatta.

A borító a szerző elképzelése alapján készült.

ISBN 978-963-298-259-5 • © Kráter Műhely Egyesület, 2021 • © Sebes Gábor, 2021 • Felelős kiadó Szutor Ágnes • Gazdasági igazgató Szomor Gergely • Kiadja a Kráter Műhely Egyesület • 2013, Pomáz, Búzavirág u. 2. • Telefon/fax: 06 26 328 491 • krater@krater.hu • www.krater.hu

Tartalomjegyzék

Előszó 6

A botcsinálta forradalmár 9

Harcban a népellenség minden fajtája ellen 11

Vologya, az NKVD ügynöke 11

A deportáló, padláslesöprő Nagy Imre 17

Meghátrálás a forradalmárok előtt 23

Nagy Imre elvtársai fogságában 38

„Állat voltam, hogy nem tudtam” 42

„Nem árulók és ellenforradalmárok vagyunk” 47

„A Rákosi-féle zsidó klikk nacionalistább akart lenni a magyaroknál” 51

Búvópatak – 1956 után a rendszerváltásig 55

Emigrációban 55

A mítosz a Kádár-kori Magyarországon 57

Kádár és Nagy 62

A mítosz a rendszerváltás után 64

Kormányhivatalok a mítosz szolgálatában 65

Az Orbán-beszéd Nagy Imre temetésén 71

Vihar a szobor körül 84

Antiszemitizmus minden 86

Vajon Nagy Imre örülne a szobrának? 100

Nagy Imre alakja, mint a pártharcok eszköze 101

Repedések a mítoszon 106

Névmutató 109

Előszó

„Az ember nem lehet anélkül demokrata, hogy antikommunista lenne.”

Willy Brandt

Kádár alatt az ’56-os forradalom emléke, ’56 története, résztvevői különös tiszteletnek örvendtek, legalábbis azokban a körökben, amelyek nem hittek a szocializmusban, és vágytak a nyugati szabadságra és lehetőségekre. Nagy Imre személye összeforrt ’56-tal, hiszen a kommunisták ölték meg a forradalom alatti viselkedése miatt. A töredékes, szájról szájra terjedő vagy nyugatról becsempészett könyvekből szerzett ismeretek nem tették lehetővé a differenciált megközelítést. A rendszerváltás eufóriájában újra feléledt ’56 emlékezete, sorra jelentek meg az addig betiltott, hozzáférhetetlen könyvek, írások. A pártok ötvenhatosokat is indítottak képviselőjelöltként. 2015-ig számomra semmi nem mutatott arra, hogy Nagy Imre alakját át kellene értékelnem a magam számára.

Budafok-Téténynek, ahol önkormányzati képviselő voltam, jelentős német nemzetiségű (sváb) lakossága volt, hiszen ők alapították Budafokot, és Nagytétényben is sokan laktak. Kitelepítésük évfordulója kapcsán bukkantam arra, hogy Nagy Imre mint a kommunisták által delegált belügyminiszter nyújtotta be 1945. december 22-én a kormány elé a jogfosztó rendelet-tervezetet, majd ő adta ki a végrehajtási utasítást is. Nagy a német nemzetiségűek kitelepítését „magyar nemzeti kötelezettségnek” nevezte. Mintegy 180.000 embert fosztottak ki, majd deportáltak Magyarországról, szörnyű körülmények között. Nagy Imre egyébként mind az 500 ezret ki szerette volna telepíteni. Megdöbbentett ez a számomra új ismeret. Nagy Imre tett volna ilyet, a „mi” Nagy Imrénk?!

Érdekelni kezdett Nagy Imre életútja, elkezdtem keresni a róla szóló könyveket, cikkeket, forrásokat. Félix Péternek a magyar Narancsban megjelent három részes cikksorozata[1] igazított elsőként útba.

Nagy nem egyik pillanatról a másikra vált ennyire kegyetlenné, hiszen 1944-ben olyan ország állampolgáraként és ügynökeként jött Magyarországra, ahol már jóval a nácik előtt kitalálták az „ellenség” kifosztását, koncentrációs munkatáborokba gyűjtését, majd megölését. Több írásban próbáltam a magam számára „helyre tenni” Nagy Imre tevékenységét, amelyek a Polgár Portálon, illetve a Mandiner.hu-n és a Facebookon kaptak nyilvánosságot. Az ezzel kapcsolatos dilemmákat Révész Sándor fogalmazta meg igen pontosan:

„Sokan gondolják úgy, hogy a forradalom a kommunisták ellen folyt, de e sokak legtöbbje mégis óvakodik kitagadni a forradalomból annak kommunista vezérkarát. Márpedig az mégsem lehet, hogy egy forradalmat azok vezessenek, akik ellen vívják. Sokan vannak azok is, akik úgy gondolják, hogy Nagy Imréék ellenségei a forradalom ellenségei. De e sokak legtöbbje mégis óvakodik kitagadni a forradalomból annak antikommunista, antiszocialista, illetve a Nagy Imre vezette koalíciós kormánnyal szembenálló csoportjait. Azokat, akiket Nagy Imréék maguk ellenforradalmárnak, az ellenforradalmi veszély hordozóinak tartottak. A forradalmárok egy része ellenforradalmárnak tekintette a másik részét, és szét akarta zúzni, a forradalmárok egy része a forradalmárok célpontjának tekintette a forradalmárok másik részét, és meg akart tőlük szabadulni.”[2]

Ezek az ellentmondások feloldhatatlanok – de csak akkor, ha Willy Brandt intelmét figyelmen kívül hagyva, a kommunistákat a forradalom, a demokráciáért és szabadságért vívott harc hőseinek tekintjük. Mégis vannak, akik erről tudomást sem véve, szómágiával, hazugsággal, vagy csak egyszerűen kiáltó logikátlansággal igyekeznek legendákat életben tartani ’56-ról és Nagy Imréről. Ez a könyvecske kísérlet a leleplezésükre.

Nem vagyok történész, másodlagos forrásokat használtam fel, a teljesség igénye nélkül. Mivel azonban éppen a Nagy Imre körül mások – történészek, publicisták, politikusok – által terjesztett homály és ellentmondások feltárása volt a célom, ez sem hátrányt, sem akadályt nem jelenthetett. Az idézetek sokasága bizonyítja, hogy bár a balliberális szerzők ismerik a tényeket, ezeket részben elfogultságuk, részben a politikai harcuk követelményei miatt olyan narratívába rendezik, amelyek már szöges ellentétben állnak a valósággal.

Köszönöm Németh Zsolt országgyűlési képviselőnek, a Külügyi Bizottság elnökének és a Batthyány Lajos Alapítványnak a könyv kiadásához nyújtott támogatását, ami korábbi, az interneten megjelent írásaim alaposan átdolgozott, kibővített változata.

A botcsinálta forradalmár

Nagy Imre mítoszát Romsics Ignác történész fogalmazta meg röviden és frappánsan:

„Én Nagy Imrét a 20. századi magyar történelem egyik hősének tartom. Részben azért, mert nehéz lelki tusa után a forradalom mellé állt, részben pedig azért, mert elveiért vállalta a mártírhalált. Ezáltal a magyar szabadság és függetlenség ügyének szimbólumává magasodott.”[3] Az MTA által fenntartott Nagy Imre-emlékház honlapja is hasonló stílusban ír:

„Egyetlen beleegyező szó, mondat megmenthette volna életét – de Nagy Imre nem árulta el nemzetét, a forradalmat és honfitársait.”[4]

Gavra Gábor újságíró, aki 2014-ben a „bajai videó” néven elhíresült hírhamisítás miatt kényszerült lemondani a HVG főszerkesztői posztjáról, így fényezi tovább a mítoszt:

„sem a budapesti jugoszláv nagykövetségre menekülve, sem snagovi házi őrizetében nem volt hajlandó lemondásával legitimálni a szovjet csapatok által hatalomra juttatott Kádár-kormányt.

Ez a másfél év (amelynek első heteiben Nagynak egy szavába került volna, hogy akár a Kádár-kormány tagjaként hagyja el a jugoszláv követséget, később pedig szabad emberként térjen haza Romániából) tette szennyes múltú bolsevikból, habozó, gyenge kezű és Rákosi Mátyás dörzsölt agresszivitásával, majd Kádár machiavellista machinációival szemben alulmaradó reformkommunistából valódi államférfivá, aki 1956. novemberétől, már a jugoszláv nagykövetségen eltöltött hetektől tudatosan készült (az önként vállalt) halálra.”[5]

Charles Gati történész így beszélt róla: „Végül botcsinálta forradalmár lett. Október 23. és 28. között, már a forradalom miniszterelnökeként egyáltalán nem értette a helyzetet, s csak a forradalom utolsó napjaiban és különösen a forradalom bukása után magasztosult igazi hőssé. A kihallgatói és bírái előtti viselkedése páratlan hősiességről tanúskodik, ám a teljes képhez az is hozzátartozik, amit korábban tett.”[6]

A mítosznak tehát a következők a lényeges tartalmi elmei: Nagy Imre korábbi előéletétől teljesen függetlenedni tudott, és valamikor 1956. október 23-a és 1958. június 16-a között (az szerzőnként változik, hogy pontosan mikor) megigazult. A diktatúrát két országban is támogató és tevékenyen kiépítő sztálinistából, a Szovjetunió feltétlen kiszolgálójából a szabadság, a nemzeti függetlenség, a demokrácia hívévé vált, aki élete árán is kitartott ezen eszmék mellett, nem volt hajlandó megtagadni a forradalmat, nem egyezett ki Kádárral.

Harcban a népellenség minden fajtája ellen

1915 májusában Nagy Imrét behívták katonának. 1916 júniusában az orosz frontra vitték. Ősszel hadifogságba került. 1918 márciusában tagja lett a Vörös Gárdának, ugyanebben az évben belépett a bolsevik pártba, részt vett az orosz polgárháborúban. 1921-22-ben csekista volt (a politikai rendőrség tagja), majd a Vörös Hadsereg hírszerző csoportfőnökségén szolgált. 1922-ben tért haza. Részben legális (szociáldemokrata), részben illegális (kommunista) szervezőmunkát végzett.

Vologya, az NKVD ügynöke

1930-ban a Szovjetunióba emigrált, azonnal, önként jelentkezett az OGPU-nál (titkosrendőrség, 1934-től NKVD, belügyi népbiztosság) besúgónak. A Vologya fedőnevet kapta. 1936-ban felvette a szovjet állampolgárságot, amitől soha nem vált meg. Nagy Imre 1938. június 30-i keltezésű, saját kezűleg írt önéletrajzában büszkén írja: „Hosszú ideje odaadóan és tisztességesen együttműködök az NKVD-vel a népellenség minden fajtájának megsemmisítéséért vívott harcban.”[7]

A spicliket a közvélemény megveti. Nagyot ezért igyekeztek az ügynökvád alól tisztára mosni. Először 1990-ben értesülhetett a magyar nyilvánosság arról, hogy dokumentumok léteznek Nagy gaztetteiről.

„Grósz Károly, az MSZMP akkori főtitkára a Központi Bizottság 1989. szeptemberi ülésén beszámolt azokról a dokumentumokról, amiket az Szovjetunió Kommunista Pártja Központi Bizottsága Politikai Bizottságától kapott az MSZMP. Eszerint Nagy Imre 1929 végén érkezett a Szovjetunióba, és 1930. szeptember 4-én írásban kötelezte magát, hogy együttműködik az OGPU állambiztonsági szervvel. Nagy 1930-1941 között az OGPU SZ-122. számú ügynökeként, majd a belügyi népbiztosság titkos munkatársaként tevékenykedett. Grósz szerint a dokumentumok hitelességéhez nem fér kétség. Grósz beszámolt a Nagy által saját kezűleg írt listákról, valamint arról, hogy Nagy 150 fős listájából hat főt, 15 fős listájából kilenc főt, a 38 fős listájából tíz főt ítéltek el. Grósz azt javasolta, hogy a dokumentumokat ne publikálják.”[8]

A Népszabadság maga az elfogulatlan objektivitás a Magyar Tudományos Akadémia által fenntartott Nagy Imre-emlékház honlapjához képest:

„1989 tavaszán a szovjet állambiztonsági szerv, a KGB Grósz Károly magyar pártfőtitkár kérésére összeállított egy dossziét Nagy Imre emlékének lejáratása céljából. Miután itthon (’89-es nimbuszát megtörendő) azután nyomoztak, vajon Nagy Imre »nem volt-e zsidó«, megérkezett Moszkvából az ún. »Vologya-dosszié« – amely ugyan tartalmazott Nagy Imre által a ’30-as években írott »jelentéseket«, minden külföldi személy által kötelezően összeállítandó »listákat«, de maga a dokumentum-együttes a nagyfokú tematikus kutatás ellenére sem tudott meggyőző bizonyítékokkal szolgálni Nagy Imre és a szovjet állambiztonság kapcsolatáról, és különösen nem e feltételezett tevékenység valamiféle »ártó« hatásairól.

A megítéléséhez tudnunk kell, hogy ha a Szovjetunióban az 1930-as években, a sztalinizmus kőkemény diktatúrájában az állambiztonsági szervek bekísértek és együttműködésre szólítottak fel egy ott élő emigránst, az ezt a szolgálatot nemigen tagadhatta meg – s mert válaszolt kérdéseikre, azontúl »együttműködőként« is tartották számon. Az elutasítás egyértelműen és túlzás nélkül életveszélyes volt, a tisztogatásban ezrek tűntek el örökre, köztük Nagy Imre barátai is.

Pártügye – beteg felesége pártengedély nélküli hazautazása, a szovjet állampolgárság elutasítása, állásvesztése, kizárása a pártból –, rövid letartóztatása, folyamatos megfigyelése egy feltételezhető vizsgálattal zárult, és 1938-tól már semmiféle »kapcsolatnak« nincs nyoma az aktákban, levéltárakban. A politikai folklór azonban időről időre előveszi ezt a témát – attól függően, hogy az aktuális politika mit kíván: értékelni vagy megtaposni a mártír miniszterelnök emlékét.”

Ezzel szemben a valóság: Az MSZMP Központi Bizottsága ülésén javasolta valaki, hogy Nagy Imre emigrációbeli és 1956-os tevékenységéről kérjék el a szovjet dokumentumokat, hogy „helyesen ítélhessük meg a rehabilitálására indított kezdeményezéseket.” Grósz Károly akkori pártfőtitkár Gorbacsov szovjet pártfőtitkárhoz fordult, aki utasította Krjucskovot, a KGB elnökét, hogy álljon a magyarok rendelkezésére. Krjucskov elküldte a fénymásolatokat, amelyek eredetiségét Grósz egy Moszkvába kiküldött emberével ellenőriztette, aki hitelesnek találta őket. A dokumentumok között volt Nagy beszervezési nyilatkozata.

Grósz Károlyt is megszólították az ügyben:

„Nagy ugyanis már 1930-ban felajánlotta szolgálatait az NKVD-nek, de csak 1933-ban fogadták el a jelentkezését. Gondolom, addig megfigyelték a szovjetek, környezettanulmányt készíttettek – ilyenkor ez így szokás. A dokumentumok között vannak Nagy kézzel írt feljelentései; akikről a La Stampa ír, azoknak a meghurcolásához valóban köze volt Nagy Imre feljelentéseinek. Egyébként az emigrációban élő magyar kommunisták közül 30-35-öt jelentett fel, de az emigráns németek közül ennél is többet, körülbelül hetvenet.

– Hitelesek ezek a papírok?

– Nem véletlenül ellenőriztettem a dokumentumokat Moszkvában.”[9]

Végül mind a Politikai Bizottság, mind a Központi Bizottság úgy döntött, hogy ne publikálják a dokumentumokat. Teljességgel elképzelhetetlen, hogy Gorbacsov Grószt akarta volna hamis dokumentumokkal manipulálni, vagy hogy Nagy Imre befeketítése céljából ilyen kanyargós úton kellett volna dokumentumokat hamisítani. Vásárhelyi Miklóst idézik a lapnak ugyanazon oldalán, aki kételkedik a dokumentumok hitelességében. Szerinte „még ha esetleg – hipotézisként – van is igazságtartalma ezeknek a dokumentumoknak, akkor sem szabad elfeledkezni arról, hogy a harmincas évek moszkvai emigránsai aligha merték volna visszautasítani a felkérés, hogy a párt érdekében »szolgálatot« teljesítsenek.” Az újságíróval együtt azon tanakodnak, hogy miért nem kerültek korábban elő ezek a dokumentumok, amikor sokkal többet árthattak volna vele a magyar ellenzéknek. Az nem merül fel bennük, hogy a magyarok korábban nem kérték az iratokat, illetve, hogy nem a lejáratás volt a cél. Majd Vásárhelyi visszaemlékszik arra, hogy a KGB keresett terhelő anyagokat Nagy Imre ellen, és a Népszabadság ezeket közölte is, de ezek csak azt bizonyították, hogy Nagy a mezőgazdaság kollektivizálásának bírálója volt a harmincas évektől kezdve.[10] Eszerint a KGB már régóta le akarta járatni Nagy Imrét, de nem a besúgásával hozakodtak elő, hanem azzal, hogy Nagy ellenezte a kollektivizálást. Milyen ügyetlen ez a KGB!

Jánosi Katalin, Nagy unokája is szükségesnek tartotta letenni a voksát:

„Hihetetlenül kiábrándító, hogy ma Magyarországon ember még hitelt adhat a KGB jelentéseinek, különösen, hogy a különböző tv-csatornákon már nyíltan bemutatták ennek a szervezetnek a profi hamisítói műhelyét.

A Nagy Imre »szovjet titkosügynök múltjához köthető emberi szenvedések« nem bizonyítottak és nem is bizonyíthatóak – mint ahogy eddig ezt senki sem tudta törvényesen, hitelesen, független szakértőkkel igazolni! Csak tanácsolni tudom mindenkinek – csak az igazat, a színtiszta igazat mondja! A halottgyalázás bűn – ha erről nem tudnának Magyarországon!”[11]

Vessük össze ezt az érvelést azzal, amikor Magyarországon valakiről a titkosszolgálati iratok alapján megállapítják, hogy ügynök volt – ha a jobboldalhoz köthető vagy egyházi személyről van szó, senkinek nincsenek erkölcsi aggályai, nem vizsgálják, mi volt kényszer és mi nem. A baloldali média kórusban ítéli el és csámcsog a részleteken. Vagy gondoljunk arra, amikor az ilyen formában nem létező „ügynökakták” nyilvánosságra hozását követelik. Nem léteznek ugyanis olyan akták, amikben szépen, ABC-sorrendben felsorolnák azokat, akik karrierizmusból, meggyőződésből, előnyökért vagy pénzért elárulták embertársaikat abban a tudatban, hogy ezzel ártanak nekik. Csak egyedi esetek vannak, amiknél egyenként kell megvizsgálni, hogy ezek a feltételek teljesülnek-e; van ugyanis, aki szerepel a titkosszolgálati aktákban, de nem jelentett; van, aki jelentett, de mindent megtett, hogy ne ártson vele; van, akit megzsaroltak. Egyedül a kutatóknak van meg erre a vizsgálatra a lehetőségük – bár nekik sem egyszerű. Ungváry Krisztián történész, aki szívesen tetszeleg az ügynökvadász szerepében, többször is elbukott a jogi és etikai követelmények teljesítésén. (Bővebben ld. kétrészes írásomat.[12]) A saját magára vonatkozó adatokat is mindenki megismerheti, ennyiben teljesül a nyilvánosság követelménye. A nyilvánosságra hozatal követelménye a mai viszonyok között egyértelműen csak az interneten teljesülhet. Ezek szerint a baloldal azt szeretné, ha otthon, a karosszékben lehetne mazsolázgatni az elérhető iratok között. Ezzel a követeléssel lényegében azt akarja elérni, hogy mindenkit meg lehessen vádolni, aki szerepel az aktákban, majd amikor már tönkre tettek egy csomó ártatlan embert, ezzel hiteltelenítsék az eddig feltért ügynökügyeket is, mintegy rehabilitálva a kádári titkosszolgálatokat.

Visszatérve a Nagy-ügyre: Nagyról nyilvánosságra került az „ügynökakták” tartalma. Saját kezű írásai egyértelműen bizonyítják ügynök mivoltát. Mégis megpróbálják relativizálni, elkenni, letagadni a bizonyítékokat.

Mink András, a CEU Nyílt Társadalom Archívuma történésze az egyik példa erre: „A »Vologya-dossziéról«, amely Nagy Imrének a szovjet állambiztonsággal, az NKVD-vel fenntartott kapcsolatáról tartalmaz dokumentumokat, már nagyon sokat vitatkoztak. A vita még ma sem zárult le. Ennek van egy egyszerű oka: a dosszié, amelyet a szovjet állambiztonság, a KGB vezetője, Krjucskov tábornok állítatott össze és bocsátott Grósz Károly rendelkezésére 1989 tavaszán, aligha kell részletezni, milyen szándékkal, gondosan válogatott dokumentumokból áll. Nem Nagy Imre jelentéseit, hanem a tartótisztje jelentéseit tartalmazza, igaz, azóta előkerült néhány Nagy Imre által írt jelentés is. A KGB utódszervezetének a levéltára, ahol az egykori NKVD és a moszkvai emigráns kommunisták, köztük a magyarok közti kapcsolatokról szóló iratanyag található, beleértve a Nagy Imrére vonatkozóakat is, ma is szigorúan zárt objektum. A rendelkezésre álló források alapján ma a következőket tudhatjuk: az iratok valódiak. Nagy Imre az 1930-as évek elejétől az NKVD nyilvántartott ügynöke volt, és írt jelentéseket, amelyekben másokra vonatkozó, adott esetben terhükre is felróható (a sztálini igazságszolgáltatás ugyan mit nem tudott bárki terhére felhozni?) információkat adott. De az iratanyagból szinte minden hiányzik, amelynek alapján Nagy Imre besúgói tevékenységét, annak valódi súlyát és erkölcsi jelentőségét fölmérhetnénk. Felelős ember ezek alapján nem mondhat ítéletet. De arról gondolhatunk valamit, hogy egy becsületes történeti beszámolónak milyen tényezőket kell figyelembe vennie anélkül, hogy szerecsenmosdatásba fulladna.”[13]

Az az érvelés, hogy a moszkvai emigráció tagjai „nem utasíthatták vissza” az NKVD beszervezési kísérleteit, két ok miatt nem helytálló: egyrészt Nagy önként jelentkezett, másrészt nem volt kötelező egy magyarnak emigráns kommunistának lenni Moszkvában. Olyan ez az érvelés, mint ha Eichmannt azzal mentegetnénk, hogy ha valaki a náci párt és az SS tagja volt, akkor már a zsidók kiirtásában is muszáj volt részt vennie, az nem róható fel neki

És most térjünk vissza Nagy életrajzához. 1940-től a moszkvai Kossuth rádiónak dolgozik. 1941-ben bevonult katonának, majd a Vörös Hadsereg Főparancsnoksága felderítő osztályának beosztottja lett. 1942-től visszamegy a Kossuth rádióhoz, 1944 őszétől felelős szerkesztője. 1944. október 27-én Gerő Ernővel, Révai Józseffel és Vas Zoltánnal Magyarországra küldik a kommunista párt megszervezésének feladatával. December 1-én Rákosi és Gerő társaságában tárgyal a Kommunista Párt és a megalakítandó ideiglenes kormány programjáról. A tárgyalásba Sztálin is bekapcsolódott. A debreceni ideiglenes kormányban 1944. december 22-én a földművelésügyi tárcát kapta.

A deportáló, padláslesöprő Nagy Imre

Nagy Imre mint a kommunisták által delegált belügyminiszter nyújtotta be 1945. december 22-én a kormány elé a németajkúak kitelepítéséről szóló, jogfosztó rendelettervezetet, majd ő adta ki a végrehajtási utasítást is. Nagy a német nemzetiségűek kitelepítését „magyar nemzeti kötelezettségnek” nevezte. Közel 200.000 embert fosztottak ki, majd deportáltak Magyarországról, szörnyű körülmények között. Nagy Imre egyébként mind az 500 ezret ki szerette volna telepíteni.

Lelkesen, meggyőződéssel vett részt a többpárti parlamentáris demokrácia felszámolásában. Snagovból Walter Romannak címzett levelében meg is nevezi a „reakciós, sőt, fasiszta” pártokat, amelyek ellen küzdött: Barankovics István Demokrata Néppártja, Pfeiffer Zoltán Magyar Függetlenségi Pártja és a Slachta Margit vezette Keresztény Női Tábor.[14]

Nagy 1950. júniustól 1952. júliusig a Magyar Dolgozók Pártja (MDP) Központi Vezetőségének Adminisztratív Osztályát vezette. Mivel ez felügyelte a fegyveres szervezetekben a „pártmunkát”, a szovjetek feltétlen bizalma és támogatása kellett ehhez a poszthoz. 1950-ben, a legsötétebb időszakban begyűjtési miniszter (1951-ben az addigi legszigorúbb rendeletet is ő nyújtotta be!). Hogyan tett eleget feladatának?

„A beadási kötelezettség növekedési ütemét jól mutatja, hogy 1950-ben az állami élelmiszerkészleteknek még csak kevéssel több mint egyötöde származott a begyűjtésből, 1952-ben már közel háromnegyede. De talán ennél is szemléletesebb a jövedelemelvonás mértéke, ha figyelembe vesszük, hogy 1949 és 1956 között a szabadpiaci árak a hétszeresükre, a begyűjtési átvételi árak ellenben csak másfélszeresükre emelkedtek. 1948 és 1955 között több mint 400 000 gazdálkodó került bíróság elé a közellátás veszélyeztetésének vádjával, ami a legtöbb esetben azt jelentette, hogy az illető nem volt képes eleget tenni a rá kirótt beszolgáltatási és adófizetési kötelezettségnek.”[15]

1950-53 között több mint 600 000 termelő hagyta el a mezőgazdaságot, közülük 220 000 1952-ben hagyott fel a termeléssel.[16] Bár ezzel a mezőgazdasági politikával nem értett egyet, ekkor még semmiféle önállóságot nem engedett meg magának, híven teljesítette a megbízatást.

Nagy közben Rákosi oldalán aktívan részt vett a párton belüli frakcióharcokban is. A Központi Vezetőség osztályvezetőjeként 1951-ben kollégáival együtt ő is aláírta azt a felterjesztést, amelyik Kádár János letartóztatását javasolta.

1953-ban miniszterelnök-helyettesként Nagy szólította fel az országgyűlést Sztálin emlékének a törvénybe iktatására: „Lélekben mi is ott állunk az emberiség nagy halottjának ravatala