ANDREW WILSON

AGATHA CHRISTIE
ÉS A
SUTTOGÓ ORVOS

Budapest, 2022

A mű eredeti címe:

Andrew Wilson: A Talent for Murder

Copyright © Andrew Wilson, 2017

Fordította: Róbert Pál

Magyar kiadás © 2022 Lettero Kiadó, Budapest

Minden jog fenntartva.

A könyv vagy annak részlete semmilyen formában – sem elektronikus, sem mechanikus úton vagy fénymásolatban – nem közölhető a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Szerkesztő: Takács Kriszta

A borító az angol kiadás alapján készült © HarperCollins UK.

Borítóadaptáció és előkészítés: Bárdosi Gábor

Elektronikus változat:
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-5685-88-0 (epub)

ISBN 978-615-5685-89-7 (mobi)

A szerkesztő megjegyzése

Agatha Christie sohasem beszélt az eltűnéséről, amely 1926 kora telén történt. Így aztán nem véletlen, hogy ez a 20. századi irodalom egyik nagy rejtélye.

Amikor először említettem neki ennek a könyvnek az ötletét, érthető módon nem volt különösebben lelkes. Érdekes módon ennek ellenére beleegyezett egy beszélgetésbe, azzal a kikötéssel, hogy az interjúra épülő kötet legkorábban a halála után negyven évvel jelenhet csak meg nyomtatásban. Erről én is értesítettem az ügyvédeimet.

El kell ismernem, hogy meglehetősen furcsa a saját nevemet mint egy szereplőét látnom ezeken az oldalakon. Nekem csak igen kis szerep jutott ebben a történetben, és minden igyekezetemmel azon voltam, hogy ez így is maradjon. Ez Mrs. Christie története, és érthető, ha a jelentős része az ő nézőpontját tükrözi, és nem az enyémet.

Mrs. Christie mellett természetesen megpróbáltam az események annyi szereplőjével találkozni és beszélgetni, amennyivel csak lehetséges volt, türelmesen meghallgattam a véleményüket. Le kell azonban szögezni, hogy se én, se Mrs. Christie nem volt szemtanúja minden eseménynek. Ilyen esetekben nem hagytam ki az adott történést, hanem a fantázia segítségével próbáltam meg rekonstruálni, hogy mi történhetett.

Ezt a könyvet azok emlékének szeretném szentelni, akik nem élték túl azt a tizenegy napot 1926 decemberében. Nyugodjanak békében.

John Davison

Első fejezet

Akármerre fordítottam a fejem, állandóan az volt az érzésem, hogy mindjárt megpillantom azt a nőt, akit olyan sokan vonzónak, sőt egyesek egyenesen gyönyörűnek tartottak. Ami engem illet, egyik jelzőt se használtam volna rá szívesen.

De persze hiába méregettem a kesztyűrészleg pultjánál ácsorgókat vagy az illatszerosztály parfümjeit elmélyülten szagolgatókat, a tekintetem soha nem akadt meg rajta. Csak vadidegen asszonyokat láttam, akik minden igyekezetükkel azon voltak, hogy valamiképpen szebbé tegyék magukat. Minden ilyen kudarcba fulladt pillantás után a szívem csalódottan összefacsarodott. Próbáltam megálljt parancsolni a gondolataimnak, amelyek egyfolytában körülötte forogtak, hiszen mennyivel egyszerűbb lenne, ha úgy tennék, mintha nem is létezne. A következő pillanatban azonban a tekintetem megint egy sötétbarna haj koronázta arcra tévedt, és a szívem ismét összeszorult. Úgy éreztem, minden erő elszáll a testemből, és ott, helyben elájulok.

Amikor annak idején beleszerettem Archie-ba, a szerelem fehér galambként röppent ki a mellkasomból, addig elképzelhetetlen önfeledtséget és könnyedséget hagyva maga után. Most, hogy ez a nőszemély elcsavarta Archie fejét, úgy képzeltem, hogy a galamb a nyakára gabalyodott szögesdrót szorításában fuldoklik és vergődik bennem.

A távolban egy rezesbanda karácsonyi dalokat játszott, és a fülbemászó dallamok egy kis felüdülést hoztak. A karácsony mindig is kedves volt nekem, és magamban már rég eldöntöttem, hogy az idei is ugyanolyan családias és vidám ünnep lesz, mint a korábbiak, már csak Rosalind miatt is.

Odasétáltam ahhoz a pulthoz, ahol a porcelánbabákat árusították. Sápadt-fehér arcok és üres, kék szemek meredtek rám. Kézbe vettem egy szalmasárga hajú babát, és megsimogattam finom, törékeny kis arcát. Milyen vicces, hogy a saját lányomat a gyerekkori kedvenc babám után neveztem el. Egy olyan baba nevét adtam neki, amit bár nagyon szerettem, mégsem játszottam vele gyakran. Már akkor is nagyobb örömöt okozott, ha a saját képzeletvilágomba merültem. Érdekes, hogy Rosalind fantázia tekintetében semmit sem örökölt tőlem. Talán jobb is, mert bár a képzelőerő tagadhatatlanul jótékony hatással volt az életemre, a fantáziám olyan intenzíven átszőtte a mindennapjaimat, hogy sokszor egészen kifacsartnak és megviseltnek éreztem magam tőle.

Visszatettem a babát a pultra, és már azon voltam, hogy kézbe veszem fekete hajú ikertestvérét, amelynek ragyogó, fekete szeme volt, amikor váratlanul egy apró tűszúrást éreztem a nyakszirtemen. Megborzongtam, és egy pillanatig mintha minden egyes hajszálam tövét elektromos áram bizsergette volna. Önkéntelenül is megfordultam, mert biztos voltam abban, hogy valaki figyel, de csupán jóindulatú tekintetű idősebb asszonyokat láttam. Próbáltam magam azzal nyugtatgatni, hogy a Victoria állomás melletti Army and Navy bolt nem az a hely, ahol az embert bármi baj érheti.

Kislány korom óta járok ide. Először a nagyanyám hozott magával, amikor mindenféle szalagokat meg gombokat vásárolt. És egy-egy ilyen bevásárlás után mindig kaptam eperfagylaltot. Most azonban távolról sem volt olyan jó itt lenni. Sőt kimondottan rossz érzés fogott el. A szám kiszáradt, és légszomj gyötört. Odakaptam a nyakamhoz, hogy egy kicsit meglazítsam a blúzom gallérját, de hiába. Továbbra is az volt az érzésem, hogy valaki figyel, és a tekintetéből gonoszság sugárzik felém.

Kislány koromban sokszor gyötörtek rémálmok. Egy titokzatos fegyveres jelent meg előttem, aki – édesanyámnak és a testvéremnek, Madge-nek el is meséltem – leginkább egy francia muskétásra emlékeztetett. De nem a fegyvere volt az, ami félelmet keltett bennem, hanem az a furcsa érzés, ami áradt egész alakjából. A muskétás a gonosz megtestesülése volt, egy olyan erőé, amit – noha tudtam, hogy csak álmodom – nagyon is valóságosnak éreztem. Előfordult, hogy azt álmodtam, otthon ülök az ebédlőasztalnál, torquayi házunkban, és felpillantva látom, hogy a muskétás gonosz szelleme befészkeli magát drága anyám vagy Madge testébe. És igen, most is, szinte érzem savanyú szagú, meleg leheletét a nyakamon.

Kihúztam magam, kicsit megigazítottam a kosztümömet, elrendeztem a csomagjaimat, aztán elindultam a Victoria Streetre nyíló kijárat felé. Olyan kimért mozdulatokkal csináltam mindezt, mint egy macska, amikor veszélyt észlel. Kiléptem az utcára, és egyből megcsapott a kijózanító, hideg decemberi levegő. Megkönnyebbültem. Abba kell hagyni ezt az őrjítő ide-oda pillantgatást, mondtam magamnak.

Az a nyomasztó félelem, ami az üzletben elfogott, még itt, az utcán is társamul szegődött, nem lehet pusztán a képzeletem játéka. Hirtelen elvörösödtem, mert eszembe jutott az a kínos eset a csekkel. Lent voltam Ashfieldben, nem sokkal anyám halála után, mert ki kellett ürítenem a házat. Napi tíz-tizenegy órákat töltöttem a pakolással. Dobozokba gyűjtöttem az összes családi emléket, szortíroztam a molyrágta ruhákat. Még a nagyanyám holmija is ott volt, úgyhogy nem csoda, hogy a tárgyak előttem sorakozó serege felébresztette bennem a gyerekkori emlékeket, amelyek magukkal ragadtak, és szinte visszavarázsoltak a múltba. Csak ez magyarázhatta azt, hogy amikor valaki megkért, hogy állítsak ki számára egy csekket, akkor nem a saját nevemet írtam alá, hanem egy Thackeray-regény hősnőjéét, Blanche Amoryét. Mi a csoda történhetett? Beleragadtam a múltba, az emlékeimbe?

Lehet, hogy most is valami hasonló történik? Lehet, hogy elvesztettem a realitásérzékemet? – kérdeztem magamtól, és már a kérdéstől is megrettentem.

Próbáltam megnyugodni, de a torkom továbbra is összeszorult. Nem tudtam szabadulni a gondolattól, hogy bármelyik pillanatban valami borzasztó dolog történhet. Szerettem volna visszarohanni a Hyde Park sarkánál lévő klubom, a Fórum biztonságos menedékébe, viszont azt semmiképp sem akartam, hogy a muskétás oda betegye a lábát. Szándékosan lassan lépkedtem a Victoria Streeten a földalattimegálló irányába. Ahogy közeledtem az állomás lejáratához, egyre több és több ember vett körül. Úgy éreztem, jártányi erőm sincs, de a félelem kitartóan hajtott előre, a mélybe vezető lépcsőkhöz. Odalent szinte magába szippantott és elnyelt a tömeg. Odanyomakodtam a pénztárhoz, közben jobbra-balra pillantottam, miközben megvettem a jegyemet. Biztos voltam abban, hogy akárki volt is a nyomomban, mostanra megszabadultam tőle. Ahogy beszippantottam a jellegzetes földalattiszagot, egy pillanatra megkönnyebbültem.

Modern sunningdale-i barátaim soha nem értették, hogy miért szeretek annyira földalattival utazni. Fogalmuk sem volt arról, milyen gazdag élményforrás ez számomra: mennyi érdekes tekintetet, arcot látok, és hány meg hány, a fantáziámat megmozgató figurával találkozom. Arról már nem is beszélve, hogy a regényeimben milyen jól fel tudom használni az itt tapasztaltakat. A barna ruhás férfi tökéletesen példázza ezt. Annak ellenére, hogy a cselekménye nem volt valami nagy szám, az olvasók mégis szerették, és ebben nem kis szerepe volt az első fejezet drámai felütésének, ami nem máshol játszódott, mint a Hyde Park Corner megálló peronján.

Ezt a könyvemet nagy örömmel és minden különösebb erőfeszítés nélkül írtam, ráadásul viszonylag gyorsan is. Egyáltalán nem olyan nyögvenyelősen, mint az utóbbi idők nehézkes szövegeit. Talán tényleg rám fér már egy kis felhőtlen kikapcsolódás. Abban bíztam, hogy az a néhány nap, amit Beverley-ben készültünk eltölteni, majd jót tesz. Mindkettőnknek nagyon jót tesz. Egyáltalán nem gondolom, hogy a boldogtalanság termékenyítően hatna az írói alkotókedvre. Az elmúlt évem csak nyomorúságot és szomorúságot hozott, és az írói teljesítményem ennek ellenére lesújtó: megírtam A Nagy Négyest, ezt a különálló elbeszélésekből összefércelt regénymonstrumot meg néhány, minden színt és életet nélkülöző jelenetet a készülő A titokzatos Kék Vonathoz, de ha így haladok, akkor ez a vonat nemhogy száguldani, de még elindulni sem fog.

Az alagútból nagy lendülettel kiáradó levegő jelezte, hogy közeledik a szerelvény. Odakaptam a kalapomhoz, és közben egy lépést tettem a peron széle felé, hogy ezzel is növeljem annak az esélyét, hogy esetleg elcsípjek egy ülőhelyet. Még egy lépés, gondoltam, vagy kettő, és az egyensúlyomat vesztve akár a sínek közé is zuhanhatok. Azzal aztán egy csapásra véget is vetnék mindannak a nyomorúságnak és boldogtalanságnak, amely egy éve a társamul szegődött. Archie megszabadulna tőlem, és emelt fővel újraházasodhatna, hiszen így megúszná a válással járó összes szégyenletes hercehurcát, Rosalind pedig gond nélkül szerethetné az új anyukáját. Mit is mondott a lányom a minap?

– Tudom, hogy apa szeret engem, és szívesen van velem. Szerintem te vagy az, akit nem szeret.

Ó, gyermeki ártatlanság, csak te tudsz ilyen őszintén kegyetlen lenni! Mert hiába volt a kijelentése csupán precíz leírása házasságunk jelen állásának, azért felért egy tőrdöféssel.

A szerelvény dübörögve előrobogott az alagútból, és bár lassított, önkéntelenül is egy lépést tettem hátrafelé. Fülsiketítő zajjal fékezett, és abban a pillanatban mintha valaki finoman, alig észrevehetően megérintett volna. Próbáltam odafordulni, de közben a nyomás egyre erősebb lett, és az volt az érzésem, hogy valaki meglök, egyenesen a peron széle és a sínek irányába. A szám sikolyra nyílt, de nem jött ki hang a torkomból.

A kezemmel tétován kerestem valamit, amibe belekapaszkodhatom, de hiába, csak az állomásra toluló meleg levegőt markolásztam. Elöntött a forróság, úgy éreztem, a bőröm ráég az arcomra, és a peron izzó levegőjében mindjárt szétrobban a szemem. Már semmi sem választott el attól, hogy tehetetlenül előre ne zuhanjak, amikor egy láthatatlan erő megragadott, és vadul visszarántott. Alig kaptam levegőt, a lábam alól kiszaladt a talaj, és lerogytam a peron kövezetére.

Hallottam, hogy valaki hangosan veszi a levegőt a közelemben. Először arra gondoltam, hogy az ágyamban fekszem, és Rosalind szuszog a fülembe. De aztán ráébredtem, hogy ez a savanykás, áporodott lehelet nem lehet a lányomé, úgyhogy megpróbáltam kinyitni a szememet. Rám meredő, kissé elmosódó tekintetek látványába ütköztem.

– Orvos vagyok! Kérem, lépjenek egy kicsit hátrébb, hagyjanak egy kis helyet! – mondta egy hang.

Szerettem volna megszólalni, de nem volt hozzá erőm. Ismét megcsapta az arcomat az a kellemetlen, émelyítő szag. Éreztem, hogy valaki gyengéden a fejem alá teszi a kezét, a testem azonban ahelyett, hogy nyugodtan átadta volna magát a segítségnek, idegesen megfeszült. Fel akartam ülni, de a finom, hosszú ujjak határozottan visszatartottak ettől.

– Nem, nem, egy kicsit még maradjon nyugton. Kevés híja volt, hogy nem érte baleset. Pont abban a pillanatban ájult el, amikor a földalatti ideért.

– Úgy éreztem, hogy valaki…

– Igen, hogy valaki visszarántja. Én voltam. Nyugodjon meg, orvos vagyok.

Annak ellenére, hogy a szavait megnyugtatásnak szánta, nekem valamiért mégis a hideg futkosott a hátamon.

– Köszönöm a kedvességét – motyogtam –, de már sokkal jobban érzem magam. Ha nem haragszik, szeretném minél előbb folytatni az utamat.

A körülöttünk kíváncsiskodó tömeg lassan ráébredt, hogy nem történt semmi szenzációs, és kicsit csalódottan szétoszlott. Nincs abban semmi érdekes, ha egy nő elájul, a közelében lévő orvos pedig hősiesen közbelép, és megmenti attól, hogy a peronról a sínek közé zuhanjon.

– Lélegezzen mélyeket! – mondta a férfi suttogva, és közelebb hajolt. Lélegzetének émelyítő, fémes szaga arra késztetett, hogy a táskámból elővegyem a zsebkendőmet, és az orrom elé tegyem. – Most pedig figyeljen rám egy kicsit! – suttogta az ismeretlen. – Szeretnék mondani magának valamit, ami, úgy gondolom, számot tarthat az érdeklődésére.

Annyira meglepődtem, hogy önkéntelenül is leeresztettem az orrom elé szorított zsebkendőt. A férfi alig hallható hangon folytatta:

– Én a maga helyében nem sikoltanék. Hacsak nem akarja, hogy az egész világ értesüljön arról, hogy a férjének szeretője van.

Először fel se fogtam, hogy mit beszél. Mit tudhat ez az alak Archie-ról és arról a nőről?

– Igen, jól sejtettem, hogy ez érdekelni fogja. A következő a javaslatom: szépen felsegítem, utána pedig megyünk, és megiszunk valahol egy teát.

Éreztem, hogy hosszú ujjai szinte ráfonódnak a csuklómra.

– A jelenlegi állapotában leginkább jól megédesített teát javasolnék – folytatta, most már egy kicsit hangosabban. – Nem gondolja? Az a legjobb egy ilyen ijedségre.

Nem tudtam, hogy mit kellene tennem. Szakítsam magam ki a kezéből, és rohanjak el? Abból, amit mondott, egészen nyilvánvaló volt, hogy az ismeretlen férfi tud valamit, ráadásul olyasvalamit, ami felhasználható lenne ellenem, pontosabban ellenünk. Afelől nem volt kétségem, hogy egy piti kis zsarolóval állok szemben, aki minden bizonnyal pénzt szeretne kicsikarni belőlem. Honnan is sejthetné, hogy milyen romos anyagi körülmények között élünk? Egy kívülállónak fogalma sem lehet erről, mert az életünknek csak az elegáns díszleteit látja. Az, hogy írtam hat regényt meg jó néhány, Poirot-ról szóló elbeszélést, azt a hamis képzetet keltheti, hogy jól keresek. Arról biztos nem tud, hogy az első kiadómmal, a The Bodley Headdel milyen előnytelen szerződést sikerült kötnöm öt regény megírására, megalázóan alacsony átalányösszegért. Még jó, hogy az ügynökömnek végül nagy nehezen sikerült kiszabadítania ebből a megállapodásból. Arról már nem is beszélve, hogy a ház fenntartása egy vagyont emészt fel minden hónapban.

Legjobb lenne teketóriázás nélkül visszautasítanom a zsarolását, de mi van, ha megkeresi valamelyik újságot a történettel? Azzal biztosan tönkretenné Archie-t. Az a baj, hogy annak ellenére, amit bevallott, még mindig szeretem őt, és bármit megtennék érte.

– Ismerek egy nagyon kellemes kis teázót itt, nem messze a sarkon – mondta a férfi, egy kicsit megszorítva a csuklómat. – Felsegítsem?

– Magam is elboldogulok – hárítottam el, és bár kicsit bizonytalan mozdulatokkal, de egyedül felálltam.

Lesöprögettem a ruhámra tapadt port, megigazítottam a kalapomat, és végre tüzetesebben is szemügyre vettem a mellettem álló férfit. Az első dolog, ami feltűnt, az volt, hogy sápadt arcbőrével gyökeres ellentétben milyen ébenfekete a szakálla. A szeme sötétkék volt, és az ajka egészen valószínűtlenül pirosnak tetszett. Középmagas, jól öltözött, kulturált külsejű férfi volt, egyáltalán nem tűnt piti zsarolónak.

Ahogy kisétáltunk a földalatti állomásáról, aztán továbbmentünk a Victoria Streeten, egy gyanútlan járókelő nyugodtan házaspárnak képzelhetett volna bennünket. Persze ha valaki vette volna magának a fáradságot, hogy alaposabban megnézzen, észrevehette volna a szememből áradó félelmet, és azt, milyen tétován viselkedem.

– Mégis, mit akar? – kérdeztem felé fordulva.

– Legyen egy kicsit türelemmel! Előbb helyezkedjünk kényelembe egy csésze tea mellett – suttogta. – Úgy sokkal egyszerűbbnek tűnik majd minden.

A tekintetemmel egy rendőrt kerestem, de persze most egy sem volt a közelben. Talán jobb is, lehet, hogy helyesebb, ha magam próbálom meg elrendezni a dolgot.

– Először is hadd gratuláljak Az Ackroyd-gyilkosság sikeréhez – folytatta az ismeretlen. – Nagyszerű írás. Nem is értem, hogy juthatott az eszébe egy ilyen remek ötlet, egészen elképesztően eredeti. Gondolom, nagyon sokan mondták már ezt magának, de hadd csatlakozzam a rajongók népes táborához. Igen különleges módon kattognak a kerekek abban a csinos kis fejében.

– Gondolom, nem azért vagyunk együtt, hogy ódákat zengjen rólam és a könyveimről – jegyeztem meg kissé élesen, miközben beléptünk a teázóba, és letelepedtünk egy asztal mellé, némiképp távolabb a többi vendégtől.

– Ó, dehogynem. Először is hadd mutatkozzam végre be! Patrick Kursnak hívnak, és Rickmansworthben dolgozom körorvosként. A praxisom nem túl nagy, a betegeim többsége megviselt idegzetű asszony vagy alkoholizmusba menekülő férfi. Gondolom, maga egyből párhuzamot von a Roger Ackroydban szereplő dr. James Sheppard és köztem. Vitathatatlanul figyelemre méltó karakter, és azt hiszem, Mrs. Christie, maga és én sok tekintetben nagyon hasonlatosak vagyunk.

– Nem értem, mire gondol – jegyeztem meg.

Közben hozzánk lépett egy fekete szoknyát és fehér blúzt viselő pincérnő, és dr. Kurs teát rendelt mindkettőnknek.

– Amint azt már említettem, igen alaposan tanulmányoztam a munkáit, Mrs. Christie, és arra a következtetésre kellett jutnom, hogy a maga agya felér egy első osztályú bűnözőével. Úgy tűnik, pontosan tudja, hogy milyen a bűnözők mentalitása, ismeri a gondolataikat, a gyilkos érzéseit. Ez egy kicsit talán ijesztő is.

– Köszönöm – bólintottam, még mielőtt ráébredtem volna arra, hogy amit mondott, az valójában az emberek többsége számára egyáltalán nem tűnt volna megköszönésre érdemes elismerésnek. Zavartan megköszörültem a torkom. – Úgy értem, ez lehet, hogy így van, de nem értem, mindennek mi köze van a férjemhez. Jobban örülnék, ha inkább a lényegre térne.

Megérkezett a pincérnő a teáskannával és a csészékkel, és amíg kitöltötte számunkra a gőzölgő italt, elhallgattunk.

– Na szóval – szólalt meg dr. Kurs azt követően, hogy a felszolgáló hallótávolságon kívül került –, az a lényeg, hogy valamiképp a tudomásomra jutott, hogy a férje, khmm, szóval bizalmas kapcsolatba került egy másik nővel. Gondolom, ez stimmel, ugye?

Szótlanul bólintottam, de éreztem, hogy a lelkemet áthatja a gyűlölet.

– És ha jól gondolom, akkor jobban szeretné, ha ez a tény és a hozzá tartozó zaftos részletek nem kerülnének be a lapokba.

– Á, szóval pénzről van szó? Maga pénzt akar kizsarolni belőlem?

Dr. Kurs szeme egy kicsit elkerekedett és láthatóan meglepődött.

– Nem, dehogyis – tiltakozott, és felnevetett. – Azt hiszem, maga egy kicsit alábecsül engem, Mrs. Christie. Amit javasolni készülök, az sokkal több, mint holmi piszkos anyagiak. Nem, nem, sokkal kifinomultabb tervet eszeltem ki a maga számára. Talán első hallásra meglepőnek fogja találni, de biztosan felkelti az érdeklődését.

– Mégis miről beszél?

– Egy olyan dologról, amit csak és kizárólag maga tud megvalósítani. Azt szeretném, Mrs. Christie, ha elkövetne egy gyilkosságot. Előtte azonban még el kell tűnnie a világ szeme elől.

Második fejezet

– Magának teljesen elment az esze – jelentettem ki, miközben felemelkedtem a székemről. – Attól tartok, doktor, már amennyiben valóban orvos, miként állította, hogy sürgősen meg kellene vizsgáltatnia magát egy szakemberrel.

– Ó, Mrs. Christie! – nézett rám dr. Kurs. – Ne gondolja, hogy megőrültem. Egyébként még nem is mondtam el, hogy mit tudok a kedves férje és Nancy Neele kapcsolatáról.

A gyűlölt név hallatán a maradék erő is elszállt belőlem, és visszarogytam a székre. Hirtelen beugrottak egy gyerekkori élményem képei. Kankalint szedtünk a drága jó Dadussal. A levegőt betöltötte a tavasz mámorító illata, az ég szikrázóan kéklett, és a virágok ugyanolyan ragyogó sárgák voltak, mint a nap. A hátunk mögött hagytuk Ashfieldet, a házat, amelyben éltem, átkeltünk a vasúti síneken, és a Shiphay Lane-en sétálva eljutottunk egy mezőig. A kerítés kapuja nyitva volt, ezért besétáltunk. Leguggoltam, hogy közelebbről is szemügyre vehessem a kankalinok egy kis csoportját, amikor kiabálás ütötte meg a fülemet. Bár kicsi voltam, pontosan felfogtam, hogy a férfi hangjából durvaság árad. A farmer felelősségre vonta Dadust, hogy mit keresünk ott. Szegény csak hebegett, hogy virágot szedünk. A férfi vöröslő fejjel ordította, hogy azonnal takarodjunk a birtokáról. Azt kiabálta, ha nem tűnünk el onnan, egy hatalmas üstben élve megfőz bennünket. A fenyegetése olyan valóságosnak tűnt, hogy már szinte éreztem is, ahogy a lángok a talpamat nyaldossák. Izzadságcseppek gyöngyöztek a homlokomon, és annyira meg voltam ijedve, hogy a határán voltam annak, hogy elájuljak.

Na, körülbelül így éreztem magam Nancy Neele nevének hallatán.

– Tölthetek még egy csésze teát? Kicsit sápadtnak tűnik, ami az adott körülmények között egyáltalán nem meglepő.

– Nem, köszönöm. El kell érnem a vonatomat, haza kell mennem a férjemhez.

– Igen? Erősen kétlem, hogy a férje hazamenne. Vagy ha haza is menne, hosszabb ideig ott maradna.

– Ezt mégis miből gondolja?

– Miből gondolom, miből gondolom… Megvan a magam forrása. Mégpedig elég megbízható. Nézze, az egyik páciensem az a bizonyos Nancy Neele, akit az imént említettem.

– Valóban? – néztem rá. Próbáltam higgadt maradni, bár éreztem, hogy a hangom megremeg a félelemtől.

– Ha jól emlékszem, először valami emésztési problémával keresett fel, de hamarosan nyilvánvalóvá vált, hogy a tünetei valódi forrása idegrendszeri. Álmatlanság gyötörte, állandóan szorongott meg hasonlók. Aztán amikor részletesebben kifaggattam, kiöntötte a szívét. A bizalmába fogadott.

A legszívesebben faképnél hagytam volna, de nyugalmat erőltettem magamra, hogy meg ne szakadjon a társalgás.

– És mégis mit tudott meg?

– Például azt, hogy viszonya van a maga férjével. Hogy szeretik egymást, és össze akarnak házasodni. Meg azt, hogy Archie el akar válni, és csak az tartja vissza, hogy nem tudja, maga hogy fogadná ezt. Attól tartanak mindketten, hogy ha előállnak a válás gondolatával, maga esetleg valami butaságot követne el.

Minden erőmet össze kellett szednem, hogy valahogy kipréseljem a szavakat magamból. Innom kellett volna egy korty teát, de nem mertem a csésze felé nyúlni, nehogy dr. Kurs meglássa, mennyire remeg a kezem az idegességtől.

– És mit tanácsolt neki?

– Remélem, megnyugtatja, hogy szigorúan pártatlan álláspontra helyezkedtem. Tudja, két fülem van, az egyiken be, a másikon ki.

– És arról tud, hogy maga kapcsolatba akart kerülni velem? Vagy egyenesen ő vette rá magát erre a lépésre?

– Te jó ég, hogy jut eszébe ilyen?! Fogalma sincs arról, hogy itt vagyok, vagy hogy miért vagyok itt.

Az utolsó szavak hallatán a hideg futkosott a hátamon. Az nem lehet, hogy komolyan gondolja, amit korábban mondott.

– Nézze, ennek az egésznek nincs semmi értelme. Mindarról, amit elmondott, már eddig is tudtam. Tisztában vagyok azzal, hogy a férjem egy kis ideig kapcsolatot ápolt egy nővel. És ez a történet eleje és egyben vége is, dr. Kurs. Mindez ráadásul magánügy, és minden erőmmel azon vagyok, hogy meg is maradjon annak. Egyébként, gondolom, mondanom se kell, hogy létezik orvosi etika is. Biztos vagyok abban, hogy ebbe nem fér bele az, hogy maga visszaél a betege bizalmával, úgyhogy ha továbbra is…

– Folytassa csak nyugodtan, de szabad legyen figyelmeztetnem arra, hogy birtokomban van jó néhány levél, amelyet Miss Neele írt a maga férjének. Minden bizonnyal nagyon kínosnak tartaná, ha ezek megjelennének valami botrányra éhes újság hasábjain.

Nehéz volt eldönteni, vajon igazat beszél-e. Erősen a szemébe néztem. Mély gonoszság sugárzott a tekintetéből. Tudtam, botorság lenne alábecsülnöm vagy felbosszantanom, de azt is, hogy nem szabad csak úgy hitelt adnom a szavainak.

– Ahhoz, hogy egy szavát is elhiggyem, valami bizonyítékkal kell előállnia.

– Semmi akadálya. Hamarosan megérkezik az otthonába.

– Az otthonomba? Tudja, hogy hol lakom?

– Mindent tudok magáról, Mrs. Christie. Nem tagadom, különös élvezetet leltem abban, hogy megfigyeltem minden lépését. Ahogy már említettem, alaposan tanulmányoztam magát, és nemcsak a regényeit, hanem életének minden apró részletét is. Ha kételkedik a szavaimban, csak kérdezzen bátran.

A torkom teljesen összeszorult. Egy szót sem tudtam kinyögni, nemhogy egy kérdést.

– Jól van, akkor hadd világítsam meg én egy példával – folytatta dr. Kurs, a szakállát simogatva lassú, kimért mozdulatokkal. – Nézzük csak! Legyen valami egészen véletlenszerű. Tudom például, hogy komoly szakértelemmel rendelkezik a mérgekkel kapcsolatban, mert a háború alatt laborasszisztensként és ápolónőként dolgozott.

– Ugyan már, dr. Kurs! Ez egyrészt teljesen szokványos volt abban az időben, másrészt olvashatott is róla a velem készült interjúkban.

– Igen, ebben igaza van, Mrs. Christie. Arról azonban nem hiszem, hogy bárki is olvashatott volna, hogy dr. Ellisszel és a feleségével dolgozott együtt azokban az időkben. Képzelem, mennyi mindent tanult tőlük. Különösen Mrs. Ellistől, ugye?

Ennek hallatán valóban elakadt a szavam.

– De volt magának más, a vegyészetben és a mérgek terén jártas ismerőse is. Volt olyan, aki például mindig tartott a zsebében egy kis adag kurárét, és biztos vagyok abban, hogy maga is pontosan tudja, a Strychnos toxifera nem csupán egy hétköznapi kúszónövény Dél-Amerikában. A bennszülöttek is hamar rájöttek, hogy halálosan mérgező, úgyhogy előszeretettel mártották a nyílhegyeiket a növény kérgéből készült fekete, ragacsos kenőcsbe. Akit egy ilyen nyílvessző vagy fúvócsőből kifújt nyílhegy eltalált, pillanatokon belül görcsökkel kísért fulladásos halál áldozata lett. Mit szólna ahhoz, Mrs. Christie, ha azt mondanám, hogy nekem is van egy adag kuráre a zsebemben, mint annak az ismerősének?

A legszívesebben azt feleltem volna, hogy elment az esze, de valami azt súgta, hogy jobb, ha ezt a véleményemet megtartom magamnak. Ebből a teázóból egyenesen a rendőrségre sietek majd, és bejelentem, hogy ez a férfi, aki azt állítja magáról, hogy körorvos Rickmansworthben, megbolondult. Majd a rendőrök elintézik. Legyen az ő dolguk, hogy elmegyógyintézetbe szállítsák, és lezárják ezt a kínos ügyet.

– Az az igazság, hogy az embernek nagyon sokféle kapcsolata alakul ki. Megvan annak a haszna, hogy körorvosként dolgoztam az elmúlt húsz évben. Tudja, nagyon sok páciensem jár rendszeresen Londonba, és vannak olyanok is köztük, akik befolyásos pozícióban vannak. Úgyhogy ha az ember ki szeretne deríteni valamit, akkor bárkiről bármit megtudhat egy kis erőfeszítés árán.

– Értem – suttogtam.

– Példának okáért elég sok mindent megtudtam a maga kedves, de szerencsétlen sorsú bátyjáról, Louis Montant Millerről, akit maguk családi körben csak Montynak hívnak. Tudok arról, hogy a háború után ivásnak adta a fejét, a whisky rabja lett, de ha mámorról volt szó, akkor az ópiumot se vetette meg. Azt hiszem, az újságok bármi pénzt megadnának olyan kényes információkért, amelyek például egy sikeres krimiszerző családjában előforduló ballépésekkel, apróbb bűnesetekkel kapcsolatosak. Az olvasók pedig hamar rádöbbennének, hogy magának nem is kell olyan nagyon megerőltetnie magát a regényeihez szükséges ihletért. Kéznél van, hogy úgy mondjam, családilag. Az ember soha nem lehet biztos abban, hogy a közönség miként fogadja az ilyesmit. Az is lehet, hogy imádnák, már amennyiben e mellett a megoldás mellett dönt. Ám valamiért kétlem, hogy ezt szeretné.

Úgy éreztem, nem bírom tovább hallgatni.

– Azt hiszem, most már indulnom kell. Lekésem a vonatomat – azzal felálltam.

– Rendben van, Mrs. Christie. Sajnálom, hogy ilyen rövidre sikerült a találkozásunk, pedig még annyi mindenről szerettem volna beszélgetni magával. Hamarosan viszont lesz alkalmunk folytatni ezt a beszélgetést.

– Igen? – néztem rá kérdőn, és megint éreztem azt a furcsa, kicsit fémes leheletet.

– Hát persze. De addig is, ne zavartassa magát, tegyen úgy, mintha mi sem történt volna. Holnap este például nyugodtan menjen el Ascotba a titkárnőjével, ahogy azt tervezte.

Erről meg honnan tudhat?

– És amikor innen távozik, én a maga helyében nem mennék egyenesen a rendőrségre. Tudja, tettem néhány óvintézkedést arra az esetre, ha letartóztatnának. Bizonyos dokumentumok és információk abban a pillanatban eljutnának egyes jól megválasztott újságok szerkesztőihez.

– A viszontlátásra – mondtam, határozottan elfordulva.

– Még valami! – szólt utánam. – Arról a tervről, amit említettem. Amit majd megvalósítunk. Mert, gondolom, idővel maga is hajlandó lesz elismerni, hogy nagyon sok értékes gondolatot fektettem bele.

Annak ellenére, hogy a férfi puszta látványától és a suttogásától szabályos rosszullét kerülgetett, komoly erőfeszítésbe került levenni róla a szemem.

– Amúgy meg természetesen nem ájult el. És én voltam az, aki meglökte. De én voltam az is, aki megmentette. Úgy is fogalmazhatnék, hogy egyszerre van meg bennem a képesség arra, hogy megöljek vagy megmentsek valakit. Végül is ez az orvosi mesterség lényege. A pénteki postával levelet küldök a lakására. Nehogy azt higgye, Mrs. Christie, hogy csak magának jár az esze gyilkosságokon.