Borítószöveg

„Ez a könyv az első lépés a szabadsághoz vezető úton.” –Wired

Olyan világban élünk, amelyben az addiktív közösségi média és az okostelefonjaink a figyelmünkkel kereskednek, és a munka világából származó teljesítményelv beszivárgott életünk összes többi szférájába. A mindennap használt technológiák az élményeinket a személyes márkaépítés eszközeivé és pénzzé tehető termékekké alakítják, emiatt könnyen érezhetjük úgy, hogy elveszítettük a szabadidőnket, sőt az igazi, offline életünket is.

Ez a könyv erre a problémára nyújt egyszerűnek tűnő, mégis hatékony és radikális megoldást: a „semmittevés forradalmát”. Jenny Odell szerint ugyanis a legértékesebb – és egyben leginkább kimerített – erőforrásunk a figyelmünk. Épp ezért nagyon kell figyelnünk arra, hogy mire használjuk. Könyvének fő üzenete, hogy ha a figyelmünket elfordítjuk azoktól a dolgoktól, amelyeket a kapitalizmus fontosnak tart, és ehelyett időt szánunk magunkra és a semmittevésre is, akkor teljesebb és boldogabb életben lehet részünk.

„Gyakorlati útmutató arról, hogyan lassítsunk le, és hogyan térjünk ki a mentális egészségünket fenyegető erők elől.” – Los Angeles Times

Fordította

Szatmári Zsófia

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Jenny Odell: How To Do Nothing – Resisting The Attention Economy

First published in the United States by Melville House Publishing

Copyright © 2019 by Jenny Odell

Hungarian translation © 2021 Szatmári Zsófia

Magyar kiadás © 2022 Libri Könyvkiadó, Budapest

Borítóterv © Váraljai Viktória

Borítófotó © Fortepan/Barna Imre

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Szerkesztette Orosz Anna

A szöveget gondozta Varga Anita

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

ISBN 978-963-433-932-8

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Tanítványaimnak

Tartalom

BEVEZETÉS – Túlélni a hasznosságot

ELSŐ FEJEZET – A semmi pártján

MÁSODIK FEJEZET – A kivonulás lehetetlensége

HARMADIK FEJEZET – Az elutasítás anatómiája

NEGYEDIK FEJEZET – Figyelemgyakorlatok

ÖTÖDIK FEJEZET – Az idegenek ökológiája

HATODIK FEJEZET – A gondolkodás alapjainak helyreállítása

ÖSSZEFOGLALÁS – Nyilvánvaló lebontás

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

BEVEZETÉS
Túlélni a hasznosságot

A megváltás a katasztrófa folytonosságának
egy kis repedésében marad fenn.

WALTER BENJAMIN{1}

Semmi nem nehezebb, mint semmit nem csinálni. Egy olyan világban, ahol az értékünket termelékenységünk határozza meg, sokunkkal előfordul, hogy a technológiák, amelyeket napi szinten használunk, az utolsó percünket is beosztják, optimalizálják, vagy épp kisajátítják, és anyagi hasznot húznak belőle. A szabadidőnket átengedjük a numerikus analízisnek, egymás algoritmikus változataival kommunikálunk, énmárkákat hozunk létre és működtetünk. Biztosan van, akit egyfajta mérnöki elégedettséggel tölt el, ha racionalizálja és kapcsolati hálójában elérhetővé teszi minden élményét. Mégis ott motoszkál bennünk valamiféle nyugtalanság, hogy túl sok inger ér minket, és gondolataink könnyen elkalandoznak. Bár nem könnyű megragadni, mielőtt figyelmünket elvonná egy újabb képernyő, ez az érzés valójában sürgető. Még mindig tudatában vagyunk annak, hogy a legtöbb dolog, ami az ember életének értelmet ad, véletlenekből, megszakításokból és váratlan, szerencsés találkozásokból fakad: ez az az idő, amelyet nem töltünk készenlétben, és amit a gépiesen értelmezett tapasztalás fel akar számolni.

Robert Louis Stevenson már 1877-ben a „megfogyatkozott életerő tünetének” nevezte a túlzott elfoglaltságot, és ennek kapcsán azt figyelte meg, hogy „az ilyen se élő, se halott, elcsigázott emberek alig vannak tudatában, hogy élnek, hacsak nem valamilyen megszokott tevékenységet űznek.”{2} Végtére is: egyszer élünk. Seneca Az élet rövidségéről című művében leírja, milyen szörnyűséggel tekintünk vissza az ujjaink közül kicsúszó időre. Ez nagyon úgy hangzik, mint amikor valaki magához tér egy Facebookon eltöltött óra utáni kábulatból:

Idézd fel emlékezetedben… mennyien rabolták szét az életedet úgy, hogy közben észre sem vetted, mit vesztesz; mennyit vitt el belőle a hiábavaló fájdalom, az oktalan örvendezés, a kapzsi vágy, a negédes fecsegés; mily csekély rész maradt neked a tiedből? Felfogod már, hogy időnap előtt meghalsz?{3}

Kollektív szinten magasabb a tét. Tudjuk, hogy összetett korban élünk, amely összetett gondolatokat és beszélgetéseket kíván, ám ezek helyet és időt követelnek maguknak, ami nem áll rendelkezésünkre. A korlátlan kapcsolattartás kényelme gondosan eltünteti a személyes beszélgetések nüansznyi finomságait, ezáltal nem csupán az információk, hanem a kontextus számottevő része is elvész. Ebben a végtelen körben, amelyben a kommunikáció elsatnyult és az idő pénz, néhány pillanatra tudunk csak elszabadulni, és még kevésbé van módunk egymásra találni.

Mivel a művészet nehezen él túl egy olyan rendszerben, amelynek csak a végeredmény számít, a kultúra is veszélyben forog. A neoliberális technokrata terméklista-sors ízlésében és a Trump-féle kultúrában közös, hogy türelmetlenek mindazzal szemben, ami kifinomult, költői vagy kevésbé magától értetődő. Az efféle „semmit”{4} nem lehet eltűrni, mert nem lehet őket felhasználni, kisajátítani, és nem szolgáltatnak semmilyen terméket. (Ebből a kontextusból nézve nincs is semmi meglepő Trump arra irányuló vágyában, hogy megszüntesse az amerikai művészeti alap, a National Endowment for the Arts finanszírozását.) A huszadik század elején Giorgio de Chirico szürrealista festő megjósolta az olyan „nem produktív” tevékenységek, mint például a szemlélődés, szűkülő horizontját:

Látva, hogyan lesz korunk egyre anyagiasabb és gyakorlatiasabb… nem képtelenség elképzelni egy olyan társadalmat, ahol a szellemi örömök kedvéért folytatott élet minden jogalapját elveszti majd. Az író, a gondolkodó, az álmodozó, a költő, a metafizikus, a megfigyelő… akik egy rejtély megoldására törekednek vagy ítélkezni mernek, anakronisztikus figurává válnak, s ugyanaz a sors vár rájuk, mint az őshüllőkre és a mamutokra: el kell tűnniük a föld színéről.{5}

Ez a könyv arról szól, hogyan őrizzük meg ezt a jogalapot. Útmutató a semmittevéshez mint a figyelemgazdasággal szembeni politikai ellenállás gesztusához, egy kínai „szögház” minden makacsságával, ahogyan útját állja egy nagy autópálya megépítésének. Nem csupán művészeknek és íróknak szánom, hanem bárkinek, aki szerint az élet több mint eszköz, tehát olyasmi, amit nem lehet optimalizálni. Álláspontomra egész egyszerűen annak a gondolatnak a visszautasítása késztet, hogy a jelen idő és tér, valamint az emberek, akik itt vannak velünk, ne lennének elegendőek számunkra. Az olyan platformok, mint a Facebook vagy az Instagram, duzzasztógát módjára működnek, tőkésítik a mások iránti természetes érdeklődésünket és a közösség iránti örök igényünket, eltérítik és meghiúsítják a legbensőbb vágyainkat, és hasznot húznak belőlük. El kellene végre ismernünk, hogy az egyedüllét, a szemlélődés és a baráti hangulat nemcsak önmagukban és önmagukért létező célok, hanem elidegeníthetetlen joga mindenkinek, aki van olyan szerencsés, hogy él.

A tény, hogy az általam javasolt „semmi” csak a kapitalista termelékenység szempontjából számít semminek, megmagyarázza azt az iróniát, miszerint A semmittevés forradalma című könyv egyben akcióterv is. Egy mozdulatsort szeretnék fölvázolni: 1) kiesés, hasonlóan a 60-as évek „drop out” mozgalmához; 2) egy oldalirányú mozdulat a bennünket körülvevő dolgok és emberek felé, és 3) egy lefelé irányuló mozdulat, arra a helyre, ahol vagyunk. A jelenleg használt technológiák nagy részét szándékosan úgy tervezték, hogy hacsak nem vagyunk résen, a folyamat minden lépése során akadályozzanak minket, szántszándékkal létrehozva hamis célokat, legyen szó önvizsgálatról, kíváncsiságról vagy a közösség iránti vágyunkról. Amikor az emberek arra vágynak, hogy kiszabaduljanak, érdemes feltenni a kérdést: Mit jelentene a „visszatérés a földre”, ha a föld alatt azt a helyet értjük, ahol épp vagyunk? A „kiterjesztett valóság” jelenthetné-e egyszerűen azt, hogy letesszük a telefont? És mi (vagy ki) ülne velünk szemben, ha végre megtennénk?

Ez a könyv a neoliberális determinizmus letarolt tájában keresi a többértelműség és a haszontalanság rejtett forrásait. Négyfogásos ebéd az étkezéshelyettesítők korában. Bár remélem, hogy a könyv olvasói megnyugvásra lelnek majd a megállásra vagy lelassításra buzdító szavaimban, én nem csupán hétvégi elvonulásnak vagy a kreativitással kapcsolatos értekezésnek szánom őket. A semmittevés célja az én definícióm szerint nem az, hogy utána felfrissülve menjünk dolgozni, hogy még produktívabbak lehessünk, hanem hogy megkérdőjelezzük azt, amit jelenleg produktívnak vélünk. Érvrendszerem egyértelműen antikapitalista, különösen, ha olyan technológiákról van szó, amelyek az idő, a tér, az egyén és a közösség kapitalista megközelítését szorgalmazzák. Mindemellett a környezetet és a történelmet is érinti: ha irányítjuk és elmélyítjük figyelmünket, nagy valószínűséggel tudatosabban tekintünk majd a történelemben játszott szerepünkre, valamint az emberiségen túlmutató közösségben való részvételünkre. Akár ökológiai, akár szociológiai szempontból is nézzük, a „semmittevés” végső célja az, hogy eltérítse figyelmünket a figyelemgazdaságról, és visszaültesse azt a közösségi, fizikai valóba.

Nem vagyok technológiaellenes. Végtére is, vannak a technológiának olyan formái – az olyan eszközöktől kezdve, amelyekkel jobban megfigyelhetjük a természetet, a decentralizált, nem kereskedelmi célú közösségi hálókig –, amelyek révén még erőteljesebben lehetünk benne a jelenben. Viszont ellenzem azt, ahogyan a vállalati platformok adják és veszik a figyelmünket, és ellene vagyok azoknak a technológiáknak, amelyeket a szűken értelmezett produktivitás dédelgetésére terveztek, és amelyek figyelmen kívül hagynak mindent, ami helyi, hús-vér és költői. Nyugtalanít a mai közösségi hálók nyelvre és önkifejezésre gyakorolt hatása – beleértve az ön-ki-nem-fejezés jogát –, és a szánt szándékkal függést okozó funkciói. De nem feltétlenül az internet a főgonosz, vagy akár a közösségi háló mint olyan, hanem a kereskedelmi célú közösségi média invazív logikája és anyagi érdeke arra, hogy a nyugtalanság, irigység és dekoncentráltság hasznot hajtó állapotában tartson minket. Hasonlóképpen nyugtalanít, hogy az individualitás kultusza és a személyes márkaépítés túlnő az efféle platformokon, és hatással van arra, ahogyan offline énünkre tekintünk, valamint azokra a helyekre, ahol élünk.

Mivel nagy hangsúlyt fektetek arra, hogy helyi és jelenlévő dolgokkal foglalkozzunk, fontos tudni, hogy ez a könyv a San Francisco-öböl vidékén gyökerezik, ahol felnőttem, és ahol most is élek. Két dologról ismert ez a hely: a technológiai cégekről és természeti szépségéről. Elautózhatunk nyugat felé, a kockázatitőke-társaságok irodáitól indulva, a Sand Hill úton át egy tengerre néző mamutfenyőerdőbe, vagy kisétálhatunk a Facebook irodájától egy vízparti madaraktól nyüzsgő sósmocsárhoz. Gyerekkoromban, Cupertinóban anyukám sokszor elvitt a Hewlett-Packardhoz, az irodájába, ahol egyszer ki is próbáltam egy még kezdetleges VR-headsetet. Valójában nagyon sok időt töltöttem a szobámban, a számítógépemmel. Ám a családunk gyakran tett nagy kirándulásokat a Big Basin Nemzeti Park tölgyfái és mamutfenyői között vagy a San Gregorió-i állami strand szirtjei mentén. Nyaranta sokszor táboroztam a Santa Cruz-hegységben, újra és újra megtanulva a Sequoia sempervivens nevét.

Művész vagyok és egyben író. Mivel a 2010-es évek elején számítógép segítségével készítettem műalkotásaimat, és talán mert San Franciscóban éltem, belekerültem a mindent lefedő „művészet és technológia” kategóriába. Valójában csak az érdekelt a technológiában, hogy miként hozhat közelebb minket ahhoz a fizikai valósághoz, amelyhez igazán hűséges vagyok. Különös helyzetbe kerültem, mert miközben rendszeresen meghívnak informatikai konferenciákra, valójában inkább madárlesen lennék a szabadban. És ez csak egy azon személyes élményeim közül, amelyeknek valamiféle fura, „köztes” aspektusa van: először is, két rasszhoz tartozom, másodszor pedig digitális műalkotásokat hozok létre a fizikai világról. Olyan különös helyeken voltam művészeti ösztöndíjas, mint a Recology SF (más néven a „szeméttelep”), San Francisco tervezési osztálya és az Internet Archive. Kapcsolatom a Szilícium-völggyel mindvégig ellentmondásos volt, mivel egyszerre tekintek rá gyermekkori nosztalgiám forrásaként és a figyelemgazdaságot létrehozó technológia bölcsőjeként.

Néha jó két dolog közé beszorulni, még akkor is, ha kényelmetlen. E könyv sok gondolata többéves művészeti oktatói munkám közben fogalmazódott meg, amikor a képzőművészet fontosságáról érveltem a stanfordi dizájn- és tervezőmérnök-hallgatóknak, akik nem értették, mi szükség van rá. Az egyetlen terepgyakorlat a digitálisdizájn-kurzusomon egy egyszerű kirándulás, vagy néha kiülünk a diákjaimmal a szabadba, és negyedórán keresztül nem csinálunk semmit. Kezdek rájönni, hogy ez az én módszerem arra, hogy ragaszkodjak valamihez. A hegyek és e között az iszonyúan felgyorsult befektetői kultúra között óhatatlanul is felvetődik bennem a kérdés: Mi értelme van digitális világokat létrehozni, ha a konkrét világunk a szemünk láttára omlik össze?

Kurzusom szokatlannak mondható foglalkozásai másféle aggodalomból is erednek. A diákjaim és sok más ismerősöm körében is annyi energiát, olyan nagy mértékű felfokozottságot és szorongást tapasztalok. Látom, ahogy az embereket felemésztik az értesítések, és a produktivitásnak és a fejlődésnek valamiféle mítosza, és nem csupán arra képtelenek, hogy nyugton maradjanak, hanem arra is, hogy felfogják, hol is vannak. Azon a nyáron, amikor ezt a könyvet írtam, szemtanúja voltam egy véget nem érő, pusztító erdőtűznek. A hely, ahol vagyok, akárcsak az, ahol most vagy, figyelmet követel magának. Szerintem meg kellene hallgatnunk.

Kezdjük az Oaklandre néző hegyekben, a városban, ahol élek. Oaklandnek két híres fája van: az első a Jack London-fa, egy hatalmas kaliforniai tölgyfa a városháza előtt, amely a város fa alakú logóját ihlette. A hegyeken túl megbújó másik fa nem ennyire ismert. „Nagyapának” vagy „Vén túlélőnek” becézik, és ez Oakland egyetlen még álló ősmamutfenyője, csodálatos, ötszáz éves maradvány még azelőttről, hogy az összes ősi mamutfenyőt kivágták volna az aranyláz után. Bár a Berkeley-hegység nagy részét mamutfenyő borítja, mind másodnövés, az őseik tönkjéből hajtottak ki, amelyek valaha az egész partvidék legnagyobb fái voltak. 1969 előtt az oaklandiak úgy hitték, az összes ősi fa odaveszett, míg egy természettudós rá nem bukkant a többi fa fölé tornyosuló Vén túlélőre. Azóta az ősrégi fa a kollektív képzeletben is helyet kapott, újságcikkeket, közös kirándulásokat ihletett, sőt még egy dokumentumfilm is készült róla.

Mielőtt kivágták volna őket, a Berkeley-hegység ősi mamutfenyői között voltak úgynevezett navigációs fák is, amelyek annyira magas mamutfenyők voltak, hogy a tengerészek ezekhez igazodtak, ha el akarták kerülni a víz alá merült, veszélyes Blossom Rock nevű sziklát. (Amikor kivágták a fákat, az amerikai hadsereg mérnöki egységének szó szerint fel kellett robbantania a sziklát.) Bár a Vén túlélő nem tartozott ezek közé a fák közé, én mégis szeretek úgy gondolni rá, mint egy sajátos navigációs támpontra. Ez a bölcs kort megért fa olyan leckékkel szolgálhat nekünk, amelyek kapcsolódnak ahhoz a kurzushoz, melyet megpróbálok ebben a könyvben átadni.

Az első lecke az ellenállásról szól. A Vén túlélő már-már legendába illő státusza nemcsak a korából adódik, illetve abból, hogy minden valószínűség ellenére fennmaradt, hanem titokzatos elhelyezkedéséből is. Még azoknak sem könnyű rábukkanniuk, akik ezekben a hegyekben kirándulva nőttek fel. Ha végre megtaláljuk a Vén túlélőt, még akkor sem kerülhetünk közel hozzá, mert meredek, sziklás hegyoldalon áll, ahová csak kitartó mászással lehetne feljutni. Ez az egyik oka annak, hogy nem vágták ki, a másik ok pedig csavarodott formájából és méretéből fakad: alig magasabb 28 méternél, vagyis a többi ős-mamutfenyőhöz képest törpének számít. Más szóval, a Vén túlélő nagyrészt azért maradt fenn, mert a favágók számára haszontalannak tűnt.

Mindez számomra úgy hangzik, mintha a Csuang-cében – mely a IV. századi kínai filozófus, Csuang Csu írásainak gyűjteménye – szereplő, és sokszor Haszontalan fának fordított történet való életben megesett változata volna. A történet egy ácsról szól, aki meglát egy tekintélyes méretű és korú fát (az egyik változat szerint egy hegyes levelű tölgyet, a mi kaliforniai tölgyfánk egy nagyon hasonló rokonát). Ám az ács elmegy mellette, és kijelenti, hogy ez egy „haszontalan fa”, ami csak azért ért meg ilyen kort, mert göcsörtös ágai nem lennének jók épületfának. Nem sokkal később a fa megjelenik neki álmában, és azt kérdezi az ácstól: „Csak nem azokhoz a hasznos fákhoz hasonlítgatsz engem?” A fa felhívja az ács figyelmét arra, hogy a gyümölcsfákat és a szálfákat rendszeresen kipusztítják. Ennek a fának azonban épp a haszontalanságában rejlik a stratégiája: „Éppen ez az, ami hasznomra válik. Ha valamire használhatnának, megnőttem volna-e ekkorára?” A fa nem hajlandó elfogadni a hasznosság és érték közötti különbségtételt, ha az egy olyan embertől származik, aki a fákra csak mint lehetséges alapanyagra tekint. „Mire jó mindez – hogy dolgok ítélnek el dolgokat? Te, a halál küszöbén álló értéktelen ember, mégis honnan tudod, hogy én értéktelen fa vagyok?” Könnyen el tudom képzelni a Vén túlélőt, amint ugyanezt mondja a XIX. századi favágóknak, akik ügyet sem vetve rá elsétáltak mellette kevesebb mint egy évszázaddal az előtt, hogy kapisgálni kezdtük volna, mit veszítettünk.

Ez a megfogalmazás, a hasznosság haszontalansága, igencsak jellemző Csuang Csura, aki előszeretettel beszélt olyasmiket, amelyek látszólag ellentmondásosnak és következetlennek tűntek. Ám a többi kijelentéséhez hasonlóan ez a gondolata sem önmagáért való paradoxon, hanem puszta megfigyelés a társadalmi életről, amely maga is paradox, és képmutatás, tudatlanság, következetlenség jellemzi. Egy ilyen társadalomban az az ember, aki megpróbál alázatosan és etikusan élni, biztosan olyan személynek tűnne, aki fordítva gondolkodik: neki a jó volna a rossz, a fent a lent, a produktivitás rombolás lenne, és valóban a haszontalanság lenne a hasznos.

Ha még jobban kiterjeszthetem ezt a metaforát, mondhatnánk, hogy a Vén túlélő túl furcsa alakú volt vagy túl nehezen szállítható, ha a fűrésztelepre vitték volna. Bizonyos értelemben ez a fa a „helyben maradó ellenállás” képét jeleníti meg. A helyben maradó ellenálláshoz olyan alakot kell magunkra öltenünk, amelyet nem könnyen tesz magáévá a kapitalista értékrend. Ha így teszünk, azzal elutasítjuk azt a referenciakeretet, mely szerint az értéket a termelékenység, szakmai karrierünk súlya és személyes vállalkozószellemünk határozza meg. Hogy olyan homályosabb és kevésbé kiforrott gondolatok foglalkoztatnak minket, amelyek a fenntartásról mint produktivitásról, a nonverbális kommunikáció fontosságáról, és végső célként az élet puszta megtapasztalásáról szólnak. Hogy elismerjük és ünnepeljük azt, hogy az én örökös változásban van; több, mint amit algoritmusokkal le lehetne írni, és amelynek az identitása nem mindig áll meg az egyén határán.

Egy olyan környezetben, amelyet teljes mértékben az a kapitalista törekvés határoz meg, hogy legjelentéktelenebb gondolatainkat is megkaparintsa, nem kevésbé kényelmetlen így tenni, mint az, hogy nem megfelelő öltözéket viseljünk egy olyan helyen, ahol dresscode-ot írtak elő. Mint azt a helyben maradó ellenállás példáin keresztül látni fogod, ebben az állapotban maradni elköteleződést, fegyelmet és akaraterőt kíván. Nehéz semmit nem csinálni.

A másik lecke, amellyel a Vén túlélő szolgálhat nekünk, azon funkcióihoz kapcsolódik, melyben a fa tanú és emlékhely. Még a legrendíthetetlenebb materialistának is el kell ismernie, hogy a Vén túlélő különbözik az ember készítette műemlékektől, mivel él. Egy helyi újság, a MacArthur Metro egy 2011-es számában a néhai Gordon Laverty, a víz- és csatornaművek nyugalmazott dolgozója és fia, Larry egy paiánt írtak a Vén túlélőhöz: „Van egy fickó, aki ott lakik fent a hegyoldalban, Leona Parknál, és tanúja volt őrületünknek, mióta csak emberek élnek Oaklandben. Úgy hívják, a Vén túlélő. Mamutfenyő és öreg.” Úgy mutatják be a fát, mint a történelem szemtanúját, a vadászó-gyűjtögető ohlone néptől kezdve a spanyolok és mexikóiak, majd a fehér spekulánsok érkezéséig. Változatlan nézőpontja az újonnan érkezők megannyi őrületével szemben végül valamiféle erkölcsi szimbólummá emeli fát a Lavertyk szemében: „A Vén túlélő még mindig áll… mint egy őrszem, hogy arra emlékeztessen, bölcsen kell döntést hoznunk{6}.”

Én ugyanígy látom őt. A Vén túlélő mindenekfelett valós, fizikai tényező, egy nagyon is valós természeti és kulturális múlt szótlan testamentuma. Ha a fára nézünk, mintha olyasvalamire néznénk, mely egy egészen más, felismerhetetlen világ kellős közepén indult növekedésnek. Ennek a világnak a lakói még megőrizték környezetük egyensúlyát, ahelyett, hogy elpusztították volna, a partvonal formája még nem változott meg, még élt itt grizzly medve, kaliforniai kondor és ezüstlazac (melyek mind a tizenkilencedik században tűntek el a San Francisco-öbölből). Ezek nem mesebeli dolgok. Igazság szerint nem is történt annyira régen. Ahogy a Vén túlélő tűlevelei ősi gyökereihez kapcsolódnak, épp olyan biztosan nő ki a jelen a múltból. Erre a meggyökereződésre mi magunk is kétségbeesetten vágyunk, amikor amnéziás jelenünk és a virtuális világ áruházláncot idéző esztétikája maga alá gyűr minket.

Ebből a két leckéből már sejteni lehet, merrefelé tartok ezzel a könyvvel. A „semmittevés” első fele a figyelemgazdaságtól való elszakadásról szól, a második pedig arról, hogy valami másba fogjunk. A „valami más” nem kevesebb, mint az idő és a tér, amelyre csak akkor nyílik lehetőségünk, ha találkozunk egymással a figyelem szintjén. Végül pedig az online töltött optimalizált élet helynélküliségével („placelessness”) szemben egy újfajta „placefulness” („tudatos helybenlét”) mellett kívánok érvelni, amely érzékenységre és felelősségre késztet a történelmi események (mi történt itt) és ökológiai jellemzők (ki és mi lakik, illetve lakott itt) iránt.

Könyvemben a bioregionalizmust állítom modellként arra, ahogyan a helyekről kellene gondolkodnunk. A bioregionalizmus alapjait Peter Berg fektette le a hetvenes években, és széles körben megjelenik az őshonos földművelési gyakorlatban. A bioregionalizmus nem csupán egy adott hely különböző életformáira van tekintettel, hanem arra is, hogy ezeknek a formáknak az elemei hogyan kapcsolódnak egymáshoz, az embereket is beleértve. A bioregionalista gondolkodás magában foglal olyan gyakorlatokat, mint az élőhelyek helyreállítása és a permakultúrás gazdálkodás, de van kulturális aspektusa is, mivel elvárja tőlünk, hogy a biorégió állampolgáraként tekintsünk magunkra, akárcsak egy államban, ha nem jobban. Az, hogy egy biorégió „állampolgárai” vagyunk, nem csupán azt jelenti, hogy ismerjük a helyi élővilágot, hanem hogy elköteleződünk a gondozása mellett.

Fontosnak tartom, hogy rámutassak a figyelemgazdaságot érintő kritikám és a bioregionális tudatosság közötti kapcsolatra, mert hiszek benne, hogy a kapitalizmus, a kolonialista gondolkodásmód, a magányosság és a környezettel való visszaélés mind egymás kiváltó okai. Mindez annak a párhuzamosságnak a szempontjából fontos, mely a között áll fenn, amit a gazdaság az ökológiai rendszerrel, illetve amit a figyelemgazdaság a figyelmünkkel művel. Mindkét esetben erős hajlam mutatkozik a monokultúrára, amelyben a (favágók vagy a Facebook által) „nem hasznosnak” vagy nem kisajátíthatónak ítélt elemeket elsőként szórják ki. Mivel abból a téves felfogásból ered, hogy az élet feldarabolódott és optimalizálható, a hasznosságnak ez a nézete nem ismeri el az ökológiai rendszert mint élő egészt, amelynek valójában minden részére szüksége van ahhoz, hogy működni tudjon. Hasonlóan az olyan tevékenységekhez, mint a fakitermelés vagy a nagyüzemi gazdálkodás, melyek súlyosan károsítják a földet, a termelékenység túlfokozottsága Monsanto-farmokká változtatja az egyéni és a közösségi gondolkodás egykor gazdag és virágzó táját, amelyek „termelése” apránként tönkreteszi a termőföldet, míg végül semmi sem terem meg bennük. Egymás után halnak ki a gondolatfajok, ezáltal felgyorsul a figyelem eróziója.

Miért van az, hogy a produktivitás modern eszméje gyakran valami olyannak ad keretet, ami lényegében az ökoszisztéma természetes termelőképességének elpusztítása? Ez nagyon úgy hangzik, mint a paradoxon Csuang Csu történetében, ami leginkább viccnek tekinthető arról, mennyire szűkös is a „hasznosság” koncepciója. Amikor a fa megjelenik az ács álmában, lényegében azt kérdezi tőle: Miféle hasznot hajt? Pontosan ugyanezt a kérdést teszem föl, amikor elég időt hagyok magamnak arra, hogy eltávolodjak a produktivitás és siker jelenlegi értelmezését meghatározó kapitalista logikától. Termelékenység, ami mit is termel? Milyen szempontból sikeres, és kinek? Az életem legboldogabb, legteljesebb pillanatai azok voltak, amikor teljesen tudatában voltam annak, hogy élek, egy halandó ember minden reményével, fájdalmával és bánatával. Azokban a pillanatokban a sikernek mint önmagáért való célnak semmi értelme nem lett volna. Ezek a pillanatok nem lépcsőfokok voltak valami felé, hanem maguk jelentették a célt. Úgy hiszem, Csuang Csu korában az emberek még ismerték ezt az érzést.

Van még egy fontos részlet a haszontalan fa történetének az elején. Több változat említi, hogy a göcsörtös tölgy olyan hatalmas és terebélyes volt, hogy „több ezer ökörnek” vagy „ménesek ezreinek” adott árnyékot. A haszontalan fa formája nem csupán arra szolgál, hogy megvédje az ácstól. Ez a törődés, a szerteágazás formája is, állatok ezrei fölött, amelyek alatta keresnek menedéket, tehát a fa megteremti magát az életteret. Egy egész erdőnyi haszontalan fát szeretnék elképzelni, sűrűn egymásba szövődő ágakkal, amelyek áthatolhatatlan élőhelyet biztosítanak madaraknak, kígyóknak, gyíkoknak, mókusoknak, rovaroknak, gombáknak és zuzmóknak. Mígnem végül ebbe a gazdag, árnyékos és haszontalan környezetbe betéved egyszer a hasznosság földjéről egy fáradt vándor, egy ács, aki letette a szerszámait. A vándorlástól talán kissé kábán lépne be, és hallgatva az állatok szavára leheveredne a tölgyfa alá. És talán életében először szundítana is egyet.

Akárcsak a vén túlélőé, ennek a könyvnek a formája is kissé furcsának fog tűnni. Érveim és megfigyeléseim nem egy logikus egész letisztult és egymásba illeszkedő részei, hanem, mivel írás közben sokat láttam és tapasztaltam – olyasmiket, amelyek újra és újra megváltoztatták a gondolkodásmódomat –, ezeket beépítettem a könyvembe. Másként jöttem ki ebből a könyvből, mint ahogy belekezdtem. Ezért senki ne tekintsen rá úgy, mint valamiféle lezárt információátadásra, hanem mint egy nyitott és kibővített esszére, a szó eredeti értelmében (út, kísérlet). Előadás helyett sokkal inkább sétálni hívom az olvasót.

A könyv első fejezete egy olyan esszé egy változata, amelyet a 2016-os választást követő tavasszal írtam, amikor személyes krízishelyzetemből fakadóan szükségessé vált számomra a semmittevés. Ebben a fejezetben elkezdem megnevezni a figyelemgazdasággal kapcsolatos legsúlyosabb problémáimat, nevezetesen, hogy félelmen és szorongáson alapul, és a velejáró logikát, miszerint a „szétdaraboltság” jobban termel, mint a magunkat és másokat is életben tartó, megőrzésre irányuló munka. Az esszé, mely egy olyan online környezetben íródott, amelyben már semminek sem tudtam értelmet tulajdonítani, védőbeszéd volt a térben és időben beágyazott emberi élőlény mellett. Akárcsak Jaron Lanier tech író, én is azon igyekeztem, hogy „még emberibb legyek”.

Egy lehetséges reakció minderre az lenne, hogy irány a hegyekbe – állandó jelleggel. A második fejezetben megvizsgálok pár olyan embert és csoportot, akik ezt a megközelítést választották. A 60-as évek ellenkultúrás közösségeitől sok mindent tanulhatunk arról, hogy milyen kihívásokkal szembesülünk, ha megpróbáljuk teljesen kigabalyítani magunkat a kapitalista valóság szövedékéből, és arról az olykor szerencsétlenül végződött kísérletről, hogy mindenestül elszakadjunk a politikától. Itt veszi kezdetét az a továbbiakban is fennálló különbségtétel, amelyet a világtól (vagy a többi embertől) való elvonulás, valamint a között teszek, hogy helyben maradva szakadjunk el a figyelemgazdaság és a megszűrt közvéleménytől való túlzott függés kereteitől.

Ez a különbség képezi az alapját a helyben történő elutasításnak, amely a harmadik fejezet témája. Herman Melville Bartleby, a tollnokjától ihletet merítve, aki soha nem azt mondja, hogy „nem fogom”, hanem azt, hogy „inkább nem tenném”, végigtekintek a visszautasítások történetén, olyan válaszok után kutatva, amelyek már megfogalmazásukban is ellenállnak a kérdéseknek. Megpróbálom bemutatni, mennyire veszélybe került a visszautasítás kreatív tere az általánossá vált anyagi létbizonytalanság idejében, amikor az Amazon dolgozóitól kezdve az egyetemistákon át mindenki azt tapasztalja, hogy mozgástere a visszautasításra egyre csökken, miközben az együttműködés tétje egyre nő. Ha arra gondolok, mit jelent megengedni magunknak, hogy visszautasítunk valamit, azt javaslom, tanuljuk meg átirányítani és kitágítani a figyelmünket, így talán rést üthetünk a megfélemlített, rabul ejtett figyelem és a pénzügyi bizonytalanság végtelen körén.

A negyedik fejezet művészként, valamint művészetoktatóként szerzett tapasztalataimból származik, hiszen régóta érdekel, hogyan tanít a művészet a figyelem új skáláira és tónusaira. A művészettörténet és a látás tudományának vizsgálatán keresztül igyekszem megtalálni a figyelem és az akarat közötti kapcsolatot, hogy ne csak fölszabadítsuk magunkat a figyelemgazdaság uralma alól, hanem kezeljük nagyobb tudatossággal a figyelmünket. Ez a fejezet a személyes tapasztalatomon is alapul, amikor először tanultam a biorégiómról, és új figyelemmintázatot alkalmaztam azon a helyen, ahol egész életemben éltem.

Ha képesek vagyunk arra használni a figyelmet, hogy belakjuk vele a valóság egy új síkját, abból az is következik, hogy ezen a síkon találkozhatunk is egymással, mert ugyanazokra a dolgokra és egymásra is figyelünk. Az ötödik fejezetben a „véleménybuborék” kérdését járom körül, és megpróbálom feloldani azokat a határokat, amelyeket ez a „véleménybuborék” a körülöttünk lévő emberek megítélésére állított fel. Azzal folytatom, hogy feszegessük még jobban ezeket a határokat, ugyanezt a figyelmet kivetítve az embereken túlmutató világra. Végezetül pedig egy olyan én- és identitáskép mellett érvelek, amely a személyes márka ellentéte: egy instabil, változó formájú dolog, amit a másokkal és más helyekkel való kölcsönhatások határoznak meg.

Az utolsó fejezetben megpróbálok elképzelni egy utópikus közösségi hálót, amely valahogyan összefogná mindezt. Lencseként használom az emberi test szükségletét a térbeli és időbeli környezetre, hogy megértsem, miért olyan heves az online „kontextus összeomlása”, és helyette javaslatot teszek a „kontextus valamiféle összerendezésére”. Felismerve, hogy a jelentéssel teli gondolatoknak időre és helyre van szükségük ahhoz, hogy megérjenek, egyaránt foglalkozom nem kereskedelmi célú, decentralizált hálókkal, és a magánbeszélgetések, valamint személyes találkozások megingathatatlan jelentőségével. Azt a javaslatot teszem, hogy vonjuk ki a figyelmünket, és használjuk inkább a biológiai és kulturális ökológiai rendszer helyreállítására, ahol egyéni és közösségi szinten jelentéssel teli identitásokat alakíthatunk ki.

Azon a nyáron, amelynek majdnem minden napját ennek a könyvnek az írásával töltöttem, a barátaim azon viccelődtek, hogyan dolgozhatok ennyire keményen egy olyan könyvön, amelynek az a címe, hogy A semmittevés forradalma. Ám az egészben az a valódi irónia, hogy miközben írtam egy könyvet ezzel a címmel, akaratlanul is a lehető legszélsőségesebb módját választottam annak megtapasztalására, hogy mennyire fontos is tenni valamit. Művészi minőségemben mindig is foglalkoztatott a figyelem kérdése, de csak most értettem meg, hová vezet egy olyan élet, amelyben fenntartjuk a figyelmünket. Röviden szólva: tudatossághoz vezet, nem csupán azt illetően, hogy milyen szerencsés vagyok, hogy élek, hanem a körülöttem zajló kulturális és környezeti pusztítások mintázataival szemben is, amelyben elkerülhetetlenül szerepet játszok, akár hajlandó vagyok szembenézni vele, akár nem. Más szóval: a puszta tudatosság a felelősség magja.

Egy bizonyos ponton elkezdtem úgy gondolni A semmittevés forradalmára, mint egy önfejlesztő könyvnek álcázott aktivista könyvre. Nem vagyok biztos benne, hogy teljes mértékben megfelelne bármelyiknek is a kettő közül. Bármennyire is remélem, hogy ez a könyv adhat valamit az olvasónak, bízom benne, hogy valamilyen módon az aktivizmushoz is hozzájárul, leginkább azáltal, hogy pihenést nyújt azok számára, akik a jó ügyért harcolnak. Remélem, hogy a „semmittevés” mint a produktivitást megszállottan hajszoló környezettel szembeni ellenállás szimbóluma segíthet az egyéneknek magukra találni, és miután magukra találtak, az emberi, és embereken túlmutató közösségek újjáépítésén munkálkodnak majd. Legfőképpen azt remélem, hogy a könyvem segíteni fogja az embereket abban, hogy tartalmas és fenntartható módokat találjanak a kapcsolódásra, amelyekből a vállalatok egyáltalán nem húzhatnak hasznot, mert a mérőszámaiknak és az algoritmusaiknak soha nem volt semmi keresnivalójuk azokban a párbeszédekben, amelyek a gondolatainkról, az érzéseinkről, a túlélésünkről szólnak.

Van valami, amit megtanultam a figyelemről: bizonyos formái ragadósak. Ha elég sok időt töltünk valakivel, aki nagy figyelmet szentel valaminek (ha velem lógnál, akkor a madarak lennének), akkor mi magunk is elkerülhetetlenül figyelni fogunk rá. Azt is megtanultam, hogy a figyelemmintázatok – az, hogy mit akarunk észrevenni és mit nem – megmutatják, hogyan képezzük le a valóságot önmagunk számára, és így közvetlen hatással vannak arra, hogy mit érzünk lehetségesnek egy adott időpillanatban. Ezek a szempontok összességében azt sugallják számomra, hogy figyelmünk visszaszerzése forradalmi lehetőséget rejt. A rövidlátástól és az elégedetlenségtől hemzsegő kapitalista logika számára talán valóban veszélyeket rejt egy olyan prózai dolog, mint a semmittevés: ha egymás felé szöknénk, meglátnánk, hogy minden ott van, amit csak akartunk.

ELSŐ FEJEZET
A semmi pártján

* fölébred, ránéz a telefonjára *
lássuk csak a rám váró friss rémségeket a friss rémségek eszközén

@MISSOKISTIC TWEETJE, 2016. NOVEMBER 10.

2017 elején, nem sokkal Trump beiktatása után felkértek egy vitaindító előadásra az EYEO-n, egy művészeti és technológiai témájú minneapolisi konferencián. Még nem tértem teljesen magamhoz az elnökválasztás után, és mint sok más ismerős művésznek, nekem is nehezemre esett bármibe is belefogni. Mindennek tetejében Oakland városa is gyászolt a 2016-os Ghost Ship-tűzvész miatt, amely annyi művész és közösségi ember életét követelte. Úgyhogy csak bámultam az üres mezőt, ahová be kellett írnom az előadásom címét, és azon gondolkodtam, milyen értelmes dolgot mondhatnék egy ilyen helyzetben. Anélkül hogy tudtam volna, miről is fogok beszélni, ezt írtam be: A semmittevés forradalma.

Végül elhatároztam, hogy egy konkrét, kaliforniai helyhez kötöm az előadásomat, az oaklandi Morcom rózsa-amfiteátrumhoz, amit egyszerűen Rózsakertnek hívnak. Részben azért döntöttem így, mert a Rózsakertben kezdtem el ötletelni az előadásomon. Utána viszont arra is rájöttem, hogy a kert mindent magában hordoz, amiről beszélni szerettem volna: a semmittevés gyakorlását, a semmi szerkezetét, a közterek jelentőségét, valamint a gondozás és gondoskodás etikáját.

Öt percre lakom a Rózsakerttől, és mióta csak Oaklandben élek, ez a törzshelyem: ide menekülök a számítógépem elől, itt végzem a legtöbb művészeti és egyéb munkámat. Aztán a választások után elkezdtem szinte naponta járni a Rózsakertbe. Nem tudatosan döntöttem így, inkább ösztönösen tettem, mint a szarvas, ha megy sót nyalogatni, vagy a kecske, ha felmászik a domb tetejére. Egész pontosan semmit nem csinálni mentem oda. Csak ültem. És bár volt egy kis lelkiismeret-furdalásom amiatt, hogy ez a két dolog mennyire nem illik össze – gyönyörű kert kontra borzasztó világ –, az, hogy a kertben üldögéltem, nélkülözhetetlen túlélési módnak tűnt. Ráismertem egy érzésre, amit Deleuze a Pourparlers-ban így fogalmaz meg:

Eláraszt minket az értelmetlen beszéd, az őrületes mennyiségű szó és kép. Az ostobaság soha nem vak vagy néma. Nem az jelent nehézséget, hogy az emberek kifejezzék magukat, hanem az, hogy a magány és csend apró réseit kínáljuk nekik, amelyekben talán némi mondanivalóra lelnek. Az elnyomó erők nem az önkifejezésben akadályozzák az embereket, hanem éppen hogy önkifejezésre kényszerítik őket. Micsoda megkönnyebbülés, ha nincs mit mondanunk, ha jogunkban áll semmit sem mondani, mert csak így van esély arra, hogy megfogalmazzuk azt a ritka, egyre ritkább gondolatot, amit érdemes kimondani.{7}

Ezt 1985-ben írta, de 2016-ban is azonosulni tudtam a gondolattal, egészen fájdalmas mélységben. A semminek – annak, hogy semmit nem mondunk – itt az a szerepe, hogy előkészítse a mondanivalót. A „semmi” se nem luxus, se nem időpocsékolás, hanem nagyon is fontos része az értelmes gondolkodásnak és beszédnek.

Vizuális művészként természetesen régóta nagyra tartom a semmittevést, pontosabban a „semmitcsinálást”. Rólam lehet tudni, hogy farmokat vagy veszélyeshulladék-tároló tavakat ábrázoló képernyőképek százait gyűjtöttem össze a Google Earth-ről, majd kivágtam és mandalaszerű kompozícióban helyeztem el őket. A Recology San Francisco vendégművészeként készített projektem a The Bureau of Suspended Objects (Kifüggesztett tárgyak irodája) volt: három hónapon keresztül fényképeztem, katalogizáltam kétszáz kidobott tárgyat, valamint felkutattam, honnan származnak. Kereshető archívumban mutattam be őket, amelyben az emberek minden tárgy mellett láthattak egy kézzel készített cédulát, arról, hogy az adott tárgy hogyan készült, milyen anyagból, milyen vállalatnál. A megnyitón egy zavarban lévő nő odafordult hozzám, és egy kissé méltatlankodva megjegyezte: „Várjunk csak, egyáltalán csinált maga bármit is? Vagy csak feltette a tárgyakat a polcra?” Sokszor elmondom, hogy az én médiumom a kontextus, úgyhogy mindkét kérdésre igen a válasz.

Részben azért dolgozom így, mert a már létező dolgokat sokkal érdekesebbnek tartom, mint bármit, amit én tudnék készíteni. A The Bureau of Suspended Objects lényegében csak ürügy volt arra, hogy elképesztő dolgokat nézegethessek a szeméttelepen – Nintendo elektromos kesztyűt, egy nagy rakás kétszázadik évfordulós 7UP dobozt, egy 1906-os banki főkönyvet – és minden tárgynak megadjam a neki kijáró figyelmet. A „megfigyelés erószának” hívom, amikor valami annyira elképeszti a nézőt, hogy már-már megbénítja. Ez egy kissé hasonlít Steinbeck A kék öböljének bevezetéséhez, amelyben Steinbeck leírja, milyen szerepet játszik a türelem és a gondosság, ha közelről megfigyeljük a kiszemelt egyedeket:

Ha az ember tengeri állatokat gyűjt, talál néha apró rovarokat, amelyek oly törékenyek, hogy lehetetlen őket megfogni, mert már a puszta érintésre is széttöredeznek, széthullanak. Hagyni kell hát, hadd szivárogjanak, kússzanak rá önszántukból a kés pengéjére, és akkor aztán óvatosan beemelhetjük őket a tengervízzel telt palackba. Talán ezt a könyvet is így kell megírni –, üssük föl a fedelét, és hagyjuk, hadd kússzanak bele maguktól a történetek.{8}

Ennek fényében talán nem meglepő, hogy az egyik kedvenc művészeti alkotásomat egy dokumentumfilm-rendező készítette. 1973-ban Eleanor Coppola hozta létre az egyik kedvenc köztéri művészeti projektemet, a Windows-t (Ablakok), amely formai szempontból csak egy dátummal és helyszínek listájával ellátott San Francisco-térképből áll. Steinbeck kifejezése szerint, az ablakok minden helyen mintha különálló „palackként” működnének, és ami zajlott mögöttük, azok a „beszivárgó” történetek voltak.

Coppola térképén ez áll:

Egyfajta vizuális mérföldkőként, Eleanor Coppola San Francisco minden negyedében megjelölt egy bizonyos számú ablakot. Ezzel a projekttel akarta felhívni az egész közösség figyelmét arra, hogy a művészet a saját kontextusában létezik, ott, ahol megtaláljuk, anélkül hogy megváltoztatnánk vagy elvinnénk, és egy galéria kontextusába helyeznénk bele.{9}

Szeretek ellenpéldaként gondolni erre a műre a köztéri művészettel kapcsolatos általános tapasztalatunkkal szemben, ami jellemzően egy óriási acélvalami szokott lenni, amely mintha most érkezett volna a világűrből egy céges telephely kellős közepére. Coppola viszont légies keretet rajzol az egész város köré, egy finom, de jelentőségteljes gesztussal megmutatja, hogy a művészet ott létezik, ahol eleve van.

Hasonló szellemben működő, de ennél frissebb projekt Scott Polach Applause Encouraged (Biztatás a tapsra) című műve, amelyet San Diegóban láthattunk a Cabrillo nemzeti emlékműnél 2015-ben. Egy tengerre néző szirten, naplemente előtt háromnegyed órával fogadták a vendégeket egy vörös kordonnal elkerített területen, ahova összecsukható székeket helyeztek ki. A helyükhöz vezették őket, majd felhívták a figyelmüket, hogy nem készíthetnek fényképeket. A vendégek megnézték a naplementét, és amikor véget ért, tapsoltak. Utána frissítőt szolgáltak fel.

Van egy fontos dolog, ami közös az imént említett néhány projektben. Mindegyik esetben a művész hozza létre a keretet – legyen az térkép vagy elkerített terület (vagy akár pár szerény polc) – és ez nyitja meg azt a szemlélődésre alkalmas teret, amelyet a szokások, ismerős dolgok és az elkalandozó figyelem állandóan bezárással fenyeget. Ez a figyelemmegőrző architektúra gyakran eszembe jut a Rózsakertben. Nem hasonlít a tipikus lapos városi parkokra, ahol a rózsákat egyszerű sorokba ültették. Egy hegyoldalban fekszik, végtelenül szerteágazó ösvények és lépcsők rendszerében, rózsákkal, lugasokkal és tölgyfákkal. Megfigyeltem, hogy az emberek itt egészen lassan sétálgatnak, meg-megállva, hogy megszagolják a rózsákat.  Legalább száz különböző útvonalon is végigsétálhatunk a kerten, és legalább ennyi pihenőhely is van. A Rózsakertet eleve úgy alakították ki, hogy úgy érezzük, muszáj időt töltenünk itt.

A körkörös útvesztőket kimondottan azért hozták létre, hogy miközben sétálunk, nézelődjünk is. A labirintusok pont úgy működnek, ahogy kinéznek: a kétdimenziós tervezés összpontosítja a figyelmünket, és ahelyett, hogy egyenesen átkelnénk a Rózsakerten vagy épp egy helyben álldogálnánk, a kettő közötti átmenetként úgy járhatjuk végig az útvonalat, hogy közben meg-megállunk.  Engem az ilyen terek vonzanak – könyvtárak, kis múzeumok, parkok, urnafalak –, mert titokzatos és változatos perspektívákat kínálnak, akár egészen kis helyen is.

Persze a koncentrálódó figyelemnek nem feltétlenül kell térben vagy vizuálisan megjelennie. A hallás területéről például Pauline Oliveros zenész és zeneszerző hagyatékából a deep listeninget (mély hallgatás) veszem példának. A klasszikus zeneszerzőnek tanult Oliveros experimentális zeneszerzést tanított a San Diegó-i Kaliforniai Egyetemen a hetvenes években. Csoportos, közösségi technikákat fejlesztett ki – például olyan előadásokat, ahol a résztvevők meghallgatták egymást, majd improvizálva válaszoltak egymásnak és a zenei környezetnek –, amelyek révén a zene belső nyugalmat teremtett a vietnámi háborúból fakadó erőszak és nyugtalanság közepette.

Ezen technikák közé tartozott a deep listening. Oliveros számára ez a technika abban áll, hogy „minden lehetséges módon és minden lehetséges dolgot hallgatunk, bármit is csináljunk. Az intenzív hallgatás gyakorlata ugyanúgy vonatkozik a hétköznapi élet, a természet és a saját gondolataink hangjaira, mint a zenei hangokra.”{10}

Oliveros különbséget tesz a hallás és a hallgatás között: „A hallás az a fizikai eszköz, amely aktiválja az észlelést. A hallgatás pedig azt jelenti, hogy akusztikusan és szellemileg is figyelünk az észlelt dologra.”{11} A mély hallgatás célja és jutalma, hogy a befogadóképességünk megnő, és a megszokott kulturális beidegződéseink a visszájukra fordulnak: ahelyett, hogy rögtön elemeznénk és értékelnénk azt, amit hallunk, pusztán megfigyeljük.

Amikor először hallottam a mély hallgatásról, rájöttem, hogy tudtomon kívül már egy ideje gyakorlom – csak épp a madárles alkalmával. Valójában mindig is viccesnek találtam, hogy madárlesnek hívják, mert valójában legalább felerészt, ha nem döntően madárhallgatásból áll. (Személy szerint azt gondolom, „madárészrevétel”-re kellene átnevezni.) Bárhogy is nevezzük, ebben a tevékenységben az a közös a deep listeninggel, hogy a madarak megfigyelése közben szó szerint semmit nem csinálunk. A madárles tökéletes ellentéte annak, ha valaminek utánanézünk az interneten. Madarakat nem igazán lehet keresni, nem hívhatsz magadhoz egy madarat, hogy azonosítsa magát előtted. A legtöbb, amit tehetünk, hogy csendben sétálunk, és várunk, míg meg nem hallunk valamit, majd mozdulatlanul állunk egy fa alatt, és állati ösztöneinkkel megpróbáljuk beazonosítani, hol van és mi az.

Lenyűgözőnek, sőt meghatónak találtam azt, hogy a madárles árnyaltabbá tette a figyelmemet, ami igazság szerint addig nem volt túl „nagy felbontású”. Eleinte csupán annyi történt, hogy könnyebben felfigyeltem a madárcsicsergésre. A madarak persze mindig is csicseregtek, de most, hogy odafigyeltem, rájöttem, hogy szinte mindenütt, egész nap, állandóan énekelnek.

Aztán apránként megtanultam minden madárhangot, és az adott madárhoz kapcsoltam, úgyhogy ha most a Rózsakertben sétálok, akaratlanul is észreveszem őket, és úgy gondolok rájuk, mintha emberek lennének: Szia, holló, szia, vörösbegy, szia, énekes verébsármány, vöröshátú cinege, aranycsíz, kaliforniai verébsármány, sólyom, csuszka és így tovább. A hangjuk olyan ismerős lett, hogy nem esik nehezemre felismerni őket, és inkább beszédként észlelem. Ez ismerősen hangozhat azoknak, akik felnőttként tanultak meg valamilyen (emberi) nyelvet. Leginkább ahhoz tudnám hasonlítani azt az érzést, ahogy a korábban csak madárhangként észlelt hangok egyszerre jelentéssel teli, megkülönböztethető hangokká váltak, mint amikor rájöttem, hogy anyukám három nyelvet beszél, nem csak kettőt.

Anyukám csak és kizárólag angolul beszélt hozzám, ha viszont egy másik filippínóval beszélt, nagyon sokáig úgy hittem, hogy tagalog nyelven teszi ezt. Nem volt igazán okom azt hinni, hogy ez egy különböző nyelv, mert tudtam, hogy tud tagalogul, és számomra annak hangzott. De anyukám csak néha beszélt tagalogul. Máskor hiligaynonul beszélt, ami egy teljesen más nyelv, és a Fülöp-szigeteknek azon a részén beszélik, ahonnan ő is származik. Ezek a nyelvek nem egyformák, szó nincs arról, hogy az egyik a másik nyelvjárása lenne. Anyukám szerint rengeteg különböző nyelvet beszélnek a Fülöp-szigeteken, és annyira kevés a hasonlóság közöttük, hogy beszélőik nem is értik meg egymást. A tagalog pedig csupán egyike ezeknek a nyelveknek.

Ez a zavarbaejtő felfedezés, amikor valamiről, amit ugyanannak a dolognak hittünk, kiderül, hogy valójában két különböző dolog, és hogy ez a két különböző dolog is valójában tíz különféle dolog, a figyelmünk hosszához és minőségéhez kapcsolódó egyszerű funkciónak tűnik. Ha igyekszünk, ráhangolódhatunk dolgokra, képesek lehetünk arra, hogy egyre finomabb és finomabb frekvenciákat vegyünk észre, és remélhetőleg idővel meg is tudjuk különböztetni őket egymástól.

Van egy különösen fontos közös pont a labirintusszerű figyelemösszpontosító rendszerben, és abban, hogy megállunk madarakat hallgatni: a maga módján mindkettő szünetként működik, kiemel az ismerős környezetből. Valahányszor meglátok vagy meghallok valamilyen furcsa madarat, megáll az idő, és később elgondolkodom, hogy hol is vagyok. Ugyanilyen érzés, ha kifürkészhetetlen, titkos ösvényeken sétálunk, és kiesünk az egyenes vonalú időből. Még ha rövid időre és átmenetileg is, de ezek a helyek és pillanatok pihenésként hatnak, és akárcsak a hosszabb pihenők, hatással vannak arra, hogy miként tekintünk a hétköznapi életre a visszatérésünk után.

Az 1930-as években épült Rózsakertet a terület természetes teknőformája miatt alakították ki épp itt. A tér fizikailag és akusztikusan is zárt, minden környező dologtól feltűnően leválasztva. Ha leülünk a Rózsakertben, tényleg benne ülünk. A Rózsakerthez hasonlóan a labirintusok is szűk, körkörös terekbe gyűjtik figyelmünket, formájuknak köszönhetően. Wanderlust című könyvében Rebecca Solnit arról ír, hogy amikor a San Franciscó-i Grace székesegyházban sétált, szinte nem is érezte magát a városban: „Annyira belemélyedtem az útvonalba, hogy észre sem vettem a közelemben lévő embereket, és alig hallottam a forgalom zaját és az este 6 órai harangszót.”

Ez nem ismeretlen gondolat, és ennél hosszabb időszakaszokra is vonatkozik. A legtöbb ember vagy maga ment keresztül egy „kivonulási” időszakon, vagy ismer valakit, akivel megtörtént, és gyökeresen megváltoztatta a viszonyát azzal a világgal, amelybe visszatért. Néha valami szörnyűség váltja ki, betegség vagy veszteség, néha önként vállalják az emberek, de függetlenül attól, hogy mi idézte elő, gyakran egyedül ez a szünet képes arra, hogy felgyorsítson valamilyen mértékű változást.

Valami hasonló történt az egyik leghíresebb megfigyelőnkkel, John Muirrel. Mielőtt természettudóssá vált volna, egy vasúti kerekeket készítő gyárban dolgozott, felügyelőként és alkalomadtán feltalálóként. (Felteszem, hogy foglalkoztatta a produktivitás kérdése, mert az egyik találmánya egy olyan íróasztal, amelybe egy ébresztőórát és egy időzítőt is beépítettek, ugyanis az asztal ez alapján nyitná ki a könyveket az előírt időtartamra, utána pedig becsukná, majd kinyitná a következő könyvet.) Noha Muir korábban is rajongott a botanika iránt, csak akkor értékelte át feladatai fontosságát, miután baleset érte a szemét, és egy időre megvakult. A baleset miatt arra kényszerült, hogy egy elsötétített szobában tartózkodjon hat héten át, anélkül, hogy tudta volna, fog-e még látni valaha.

A The Writings of John Muir (John Muir írásai) 1916-os kiadása két részre oszlik: az első a baleset előtti, a másik az azt követő időszak, és mindkettőt William Frederic Badè bevezetése előzi meg. A második bevezetésben Badè azt írja, hogy ez az időszak meggyőzte Muirt arról, hogy „az élet túl rövid és bizonytalan, és az idő túl drága, hogy abroncsokkal és fűrészekkel pazarolja el, és míg ő a vasúti gyárban matatott, Isten a világot teremtette meg. Ezért elhatározta, hogy ha visszanyeri a látását, élete hátralévő részét az életjelenségek tanulmányozásának szenteli.” Muir maga azt mondta, hogy „ez a megpróbáltatás vezette el az édes mezőkre.”

Mint kiderült, apám is keresztülment a maga kivonulási időszakán, amikor annyi idős volt, mint én, és műszerészként dolgozott a Kaliforniai-öbölben. Elege lett a munkájából, és úgy gondolta, van elég megtakarítása, hogy felmondjon, és egy ideig nagyon szerényen éljen. Ez az időszak végül két évig tartott. Amikor megkérdeztem, hogyan töltötte azokat az éveket, apám azt mondta, hogy sokat olvasott, biciklizett, matematikával és elektronikával foglalkozott, horgászott, sokat beszélgetett a barátjával, aki a lakótársa is volt, üldögélt a hegyekben, ahol autodidakta módon megtanult fuvolázni. Egy idő után rájött, hogy annak a rengeteg dühnek, amit a munkája és külső körülmények miatt érzett, sokkal több köze volt saját magához, mint azt korábban hitte. „Egyedül van az ember a saját hülyeségével, úgyhogy magának kell kezelnie.” De ez az időszak arra is megtanította apámat, hogyan működik a kreativitás, és hogy ehhez a nyitottság, sőt akár még az unalom és az üresség állapota is szükségeltetik. Mindez eszembe juttatja a Monty Python egyik tagjának, John Cleese-nek 1991-es, a kreativitásról szóló előadását, amelyben az öt szükséges tényezőből kettő az idő:

1. Tér

2. Idő

3. Idő

4. Önbizalom

5. Humor

Úgyhogy a szabadság időszakának végével apukám új munka után nézett, és világossá vált számára, hogy a korábbi munkája minden látszat ellenére elég jó volt. Szerencséjére habozás nélkül visszavették. És mivel rájött, hogy mire van szüksége ahhoz, hogy kreatív legyen, a dolgok másképp alakultak a második alkalommal. Újult energiával vetette bele magát a munkába, amelyre más perspektívából tekintett, így műszerészből mérnökké vált, és mostanáig mintegy tizenkét szabadalmat nyújtott be. A mai napig azt vallja, hogy a legjobb ötletei a hegytetőn jutnak eszébe, egy hosszú biciklizés után.

Erről eszembe jutott, hogy talán a belső figyelmünkre is kiterjeszthető az az árnyaltság, amellyel a külvilágra tudunk figyelni, és ahogy környezetünk részleteit hirtelen kibontakozó figyelemmel észleljük, úgy arra is képessé válhatunk, hogy észrevegyük önmagunk összetettségét és ellentmondásait. Apám azt mesélte, hogy amint maga mögött hagyta a zárt munkahelyi környezetet, már nem kizárólag a munka világához, hanem az egész világhoz viszonyítva tekintett önmagára, így attól fogva a munkahelyi események csak valami nagyobb dolog kis részét képezték. Erről John Muir önmeghatározása jut eszembe, ugyanis nem természettudósnak tartotta magát, hanem „költő-csavargó-geológus-botanikusnak és ornitológus-természettudósnak stb. stb.”, vagy Pauline Oliveros, aki így határozza meg magát 1974-ben: „Pauline Oliveros egy kétlábú emberi lény, nőnemű, leszbikus, zenész és zeneszerző, egyebek mellett, amik az identitását alkotják. Ő önmaga és az élettársával él… mindenféle szárnyassal, kutyákkal, macskákkal, nyulakkal és trópusi remeterákokkal.”{12}

Természetesen ezzel az attitűddel szemben megfogalmazódik egy kézenfekvő kritika: hogy privilegizált helyzetből származik. Bármennyit járhatok a Rózsakertbe, elnézhetem a fákat, üldögélhetek a dombon, mert olyan állásom van, hogy heti két napot tanítok az egyetemen, hogy az egyéb kiváltságokat ne is említsem. Apám részben azért tudta otthagyni a munkahelyét, mert bizonyos szinten joggal gondolta, hogy kap majd másik munkát. Nagyon is lehetséges úgy tekinteni a semmittevésre, mintha kizárólag öncélú luxus lenne, a mentális egészség megőrzéséért járó szabadnap megfelelője, már ha olyan szerencsések vagyunk, hogy a munkahelyünkön bevezettek ilyet.

De itt visszatérnék Deleuze-höz és a „semmit nem mondás jogához”, és bár ezt a jogot sok embertől megtagadják, attól még nem lesz kevésbé jog, és a fontosságából sem veszít. Már 1886-ban, évtizedekkel azelőtt, hogy tényleges joggá vált volna, a munkások nyolcórás munkanapot követeltek az Egyesült Államokban: „nyolc óra munka, nyolc óra pihenés és nyolc óra szabadidő.” A Federation of Organized Trades and Labor Unions, a kanadai és egyesült államokbeli munkások szakszervezeteinek szövetsége ezzel a mottóval mutatja be a nap három részét: egy textilmunkás a gépek előtt, egy alvó ember, akinek a lába kilóg a paplan alól, és egy tavon csónakázó pár, akik a szakszervezeti lapot olvassák.

A mozgalomnak saját dala is volt:

We mean to make things over;

we’re tired of toil for naught

but bare enough to live on:

never an hour for thought.

We want to feel the sunshine;

we want to smell the flowers;

We’re sure that God has willed it,

and we mean to have eight hours.

We’re summoning our forces

from shipyard, shop and mill:

Eight hours for work, eight hours for rest,

eight hours for what we will!

Megváltoztatjuk a dolgokat,

Belefáradtunk a semmiért való gürcölésbe,

Alig élünk meg belőle,

Egy percünk sincs gondolkodni.

Érezni akarjuk a napsütést,

A virágok illatát,

Szerintünk Isten is így akarta,

És tényleg jár a nyolc óránk.

Mozgósítjuk erőinket,

A hajógyárból, boltból és a malomból.

Nyolc óra munka, nyolc óra pihenés

És nyolc óra arra, amit csak akarunk!{13}

Meglepett, milyen dolgok tartoznak az „amit csak akarunk” kategóriába: pihenés, gondolkodás, virágok, napsütés. Ezek testi, emberi dolgok, és a test szerepére még visszatérek. Amikor a nyolcórás mozgalmat szervező munkáscsoport vezetője, Samuel Gompers feltette a kérdést, hogy „Mit akarnak a munkások?”, arra a válaszra jutott, „A földet akarják, mégpedig teljességében.”{14}

Számomra fontosnak tűnik, hogy nem, mondjuk, nyolc óra „szórakozást” vagy „oktatást” kérnek, hanem „nyolc órát arra, amit akarnak”. Persze nincs kizárva, hogy ez kikapcsolódás és oktatás legyen, mégis a legemberségesebb mód a leírására az, hogy nem határozzuk meg, mire vonatkozik.

Ez a mozgalom arról szólt, hogy hogyan húzzuk meg az idő határvonalait. Ezért is érdekes, egyúttal nyugtalanító, azt látni, hogy az elmúlt évtizedekben háttérbe szorultak a szakszervezetek, párhuzamosan a köztér határvonalainak leépülésével. A valódi közterek arra szolgálnak – ezáltal térbeli alapjai is annak –, „amit akarunk”: a két legkézenfekvőbb példa erre a park és a könyvtár. Egy köztéri, nem kereskedelmi célú helyen semmit nem kérnek tőlünk a belépéshez, és ahhoz sem, hogy ott maradhassunk; ez a legnyilvánvalóbb különbség a köztér és az egyéb terek között, hogy nem kell venni valamit, vagy úgy tenni, mintha vennénk valamit, ahhoz, hogy ott lehessünk.

Vegyünk például egy mai városi közparkot, és állítsuk szembe egy művi köztérrel, amilyen például a Universal CityWalk, amely a Universal filmstúdió vidámparkjától vezet a város felé. Mivel a CityWalk átmenetet képez a város és a vidámpark között, valahol a kettő között foglal helyet. Majdhogynem mozidíszlet, ahol a látogatók élhetnek a városi környezet adta feltételezett változatossággal, ugyanakkor élvezhetik az effektíve homogén jellegéből fakadó biztonságot. Eric Holding és Sarah Chaplin egy terekről szóló esszében „előírt térként” emlegetik a CityWalkot, és egy olyan helyet értenek ez alatt, amely „kifejezetten kizárja, irányítja, felügyeli és megszervezi a használatát.”{15} Ha valaki próbált már bármi szokatlan dolgot tenni művi köztereken, tudja, hogy ezek a helyek nem csupán előírják, hogy mit csinálhatunk, hanem ellenőrzik is. Egy köztéren alapvetően cselekvésre jogosult polgárok vagyunk, míg egy művi köztéren fogyasztók vagy a hely rendeltetési célját veszélyeztető személyek.

A Rózsakert köztér. A Works Progress Administration egyik projektje volt az 1930-as évekből, és ahogyan a szervezet többi megbízását, a Rózsakertet is olyan emberek építették, akiket a szövetségi kormány foglalkoztatott a nagy gazdasági világválság alatt. Méltóságteljes térszerkezete minden alkalommal az eredetére emlékeztet: hogy ez a közjóért való rózsakert maga is a közjó által jött létre. Ennek ellenére nem okozott meglepetést, amikor nemrég megtudtam, hogy a hetvenes években majdnem lakóövezetté nyilvánították a Rózsakert területét, hogy társasházakat alakítsanak ki a helyén. Felháborított, de nem lepett meg. Az sem lepett meg, hogy a helyi lakók összehangolt erőfeszítése tudta csak megakadályozni, az övezet átsorolásával. Ez azért van, mert mindig történnek ilyenek: azokat a területeket, amelyekről úgy vélik, nem hoznak kereskedelmi hasznot, mindig veszély fenyegeti, mivel amit „termelnek”, azt nem lehet lemérni, kihasználni, vagy akár könnyen meghatározni, annak ellenére, hogy bármelyik helyi lakos meg tudná mondani, mekkora értéket képvisel ez a kert.

Jelenleg hasonló harc bontakozik ki az időnkért, ahogy a produktivitás és a hatékonyság kapitalista eszméi gyarmatosítják az egyént. Mondhatnánk, hogy az én parkjait és könyvtárait mindig társasházakká akarják alakítani. Az After the Future-ben (A jövő után) Franco „Bifo” Berardi marxista gondolkodó a munkásmozgalmak által a nyolcvanas években elszenvedett vereséget összekapcsolja azzal az akkoriban megjelenő gondolattal, miszerint mindannyiunknak vállalkozónak kellene lennünk. Ahogy írja, a múltban a tőkések, a befektetők vállaltak gazdasági kockázatot. Ma viszont „mind kapitalisták vagyunk… ezért mindannyiunknak kockázatot kell vállalnunk… A gondolat lényege, hogy úgy kell tekintenünk az életre, mint egy vállalkozásra, egy olyan versenyre, ahol vannak győztesek és vesztesek.”{16}

Az, ahogyan Berardi leírja a munkát, ismerősen fog hangzani bárkinek, akinek személyes brandjével van dolga, minden Uber-vezetőnek, tartalomkezelőnek, megszorult szabadúszónak, feltörekvő YouTube-sztárnak, vagy egyetemi adjunktusnak, aki három különböző kampuszon tanít egy héten:

A világszintű digitális hálózatban a munka idegi energiából álló kis szakaszokra oszlott, amiket egy újra-összeállító gép vesz fel… A munkásokat megfosztják minden egyéni konzisztenciától. Pontosabban szólva, munkások már nem is léteznek. Az idejük létezik, az idejük megvan, állandóan elérhető, lehet vele termelni, időszakos fizetésért cserébe.{17} (Jenny Odell kiemelése)

Ha az anyagi biztonságot elveszik a dolgozó emberektől, az feloldja a határokat – nyolc óra munka, nyolc óra pihenés és nyolc óra arra, amit akarunk –, ezáltal 24 potenciálisan pénzzé tehető óránk marad, és ezek nem mindig korlátozódnak a saját időzónánkra vagy alvási ciklusunkra.

Egy ilyen helyzetben, ahol minden ébren töltött pillanat pénzkereső idővé vált, és amelyben még a szabadidőnket is numerikus értékelésnek vetjük alá Facebook- és Instagram-like-okon keresztül, állandóan értékelve a teljesítményünket, figyelve a személyes márkánk alakulását, éppen úgy, ahogy egy részvényt ellenőrzünk, egy ilyen helyzetben az idő pénzügyi tartalékká válik, és többé nem költhetjük el indokolatlanul a „semmire”.

Befektetésként semmit nem jövedelmez; egyszerűen túl drága. Az idő és a tér tehát kegyetlenül összeolvad: miközben elveszítjük a nem kereskedelmi célú tereinket, minden időnkre és cselekedetünkre úgy kell tekintenünk, mint valamire, ami kereskedelmi hasznot hajthat. Ahogy a közterek helyet adnak a köztér illúzióját keltő üzlethelyiségeknek vagy bizarr céges magánparkoknak, minket is megetetnek a kompromisszumos kikapcsolódás ideájával, egy olyan „freemium” szabadidővel, amely igencsak messze van attól, „amit akarunk”.

2017-ben, amikor a San Franciscó-i Internet Archive (Internetarchívum) művészeti ösztöndíjasa voltam, rengeteg időt töltöttem reklámok nézegetésével a BYTE című, 1980-as évekbeli hobbi-számítógépes magazin régi számaiban. Az akaratlanul is szürreális képek – merevlemez egy almára csatlakoztatva, asztali számítógéppel szkanderozó férfikar, vagy egy kaliforniai aranybányász egy mosótálnyi számítógépes chippel, amint azt kiáltja: Heuréka! – között számos olyan számítógépes reklámba futottam bele, amelyek legfőbb üzenete az volt, hogyan segítenek időt spórolni munka közben. A kedvencem egy NEC-reklám (Nippon Electric Company) volt, azzal a mottóval, hogy „a határokat feszegetjük”. A reklám címe Power Lunch (Nagy teljesítményű ebéd), és egy férfit látunk, aki otthon gépel a számítógépen, és a képernyőn látható oszlopdiagram emelkedő értékeket mutat. Egy kis dobozos tejet iszik, de a szendvicséhez nem nyúl. Valóban, a határokat feszegeti.

Részben az a fájdalmas ebben a képben, hogy tudjuk, hogyan végződött a történet: igen, valóban könnyebb lett dolgozni. Bárhonnan. Bármikor. A Fiverr ennek egy szélsőséges példája: a mikrofeladatokra szakosodott oldalon a felhasználók különféle szolgáltatásokat kínálnak – lényegében egységnyi részeket az idejükből –, mindegyiket öt dollárért. Ilyen feladat lehet például a szerkesztés, önmaguk lefilmezése valamilyen, a megrendelő által választott tevékenység közben, vagy épp eljátszani a Facebookon, hogy a felhasználó a megrendelő barátnője. A Fiverr számomra Franco Berardi „időfraktáljainak és dobogó munkasejtjeinek”{18} végső kifejeződése.

2017-ben a Fiverr a NEC Power Lunchához hasonló reklámot futtatott, csak ebéd nélkül. Ebben egy vézna huszonéves bámul halott tekintettel a kamerába, aztán ezt a szöveget olvassuk: „Ebédre kávét iszol. Hajrázol a hajrázásban. Az alvásmegvonást választod drogként. Biztos aktív lehetsz.” Itt lényegében még annak a gondolatát is kifigurázzák, hogy ennek az időnek egy részét arra fordítsuk, hogy táplálékot vegyünk magunkhoz. A New Yorker egy cikkében, melynek címe találóan az, hogy The Gig Economy Celebrates Working Yourself to Death (A haknigazdaság önmagunk halálra dolgozását ünnepli), Jia Tolentino így összegzi a Fiverr sajtóközleményét: „Ezzel a zsargonnal a haknigazdaság alapjában véve kannibalisztikus természetét az esztétika bőrébe bújtatják. Senki nem akar kávét enni ebédre vagy az alvásmegvonástól kimerült lenni – vagy szex közben felvenni egy hívást egy ügyféltől, ahogy javasolják [a Fiverr reklám-] videójában.”{19} Ha minden pillanatban dolgozhatunk, a nagy teljesítményű ebédből nagy teljesítményű életvitel lesz.

Bár legkendőzetlenebb formáját a Fiverr reklámjaiban kapja, ez a jelenség – miszerint a munkának az élet többi részére is át kell terjednie – nem korlátozódik a haknigazdaságra. Ezt abban a pár évben meg is tapasztaltam, amikor egy nagy ruhamárka marketingosztályán dolgoztam. A cégnél bevezettek valamit, amit ROWE-nak, Results Only Work Environmentnek (kizárólag eredményközpontú munkakörnyezet) hívtak, ami azt jelentette, hogy a nyolcórás munkanapot eltörölték, és bárhonnan és bármikor dolgozhattunk, csak az számított, hogy a munka el legyen végezve. Elég klasszul hangzott, de valami zavart a nevében. Végtére is milyen egy ROWE E-je, vagyis a munkakörnyezete? Ha eredményeket érhetünk el az irodánkban, az autónkban, a boltban, otthon vacsora után, akkor ezek nem számítanak mind munkakörnyezetnek? Ekkortájt, 2011-ben még sikerült olyan telefont vennem, amin nem lehetett e-maileket olvasni, és amikor bevezették ezt az új munkarendet, még későbbre halasztottam, hogy ilyen telefonom legyen. Pontosan tudtam, hogy mire számítsak, ha lett volna: minden nap minden percében válaszolhattam volna valakinek, még ha hosszabb pórázon is tartanak.

A ROWE létrehozói írtak egy szöveget is, amit el kellett olvasnunk: Why Work Sucks and How to Fix It: The Results-Only Revolution (Miért szívás a munka, és hogyan lehet ezen segíteni: az eredmény-központúság forradalma). Az alapján, ahogy a szerzők a kilenctől ötig tartó, székben ülős munkákat felpuhító modellt ábrázolták, úgy tűnt, hogy a jóindulat vezérelte őket. Ennek ellenére nyugtalanítónak találtam, ahogy a munkahelyi én és a nem munkahelyi én teljességgel összemosódott a szövegben. Így hangzott:

Ha mindenkinek megvan a maga ideje és dolgozhat, élhet, és az lehet, aki, akkor a minden nap felmerülő kérdés nem az lesz, hogy „tényleg muszáj ma is dolgoznom?”, hanem az, hogy „mivel járulhatok hozzá ehhez a valamihez, amit életnek hívunk?” Mit tehetek a családomért, a vállalatomért vagy magamért?{20}

Számomra a „vállalatnak” nincs helye ebben a mondatban. Még akkor sem, ha imádjuk a munkánkat! Hacsak nincs benne valami, ami kifejezetten rólunk szól, vagy a munkánk megköveteli, semmi csodálnivaló nincsen azon, ha valaki állandóan rendelkezésre áll, állandóan részt tud venni a termelésben, attól a pillanattól fogva, hogy reggel kinyitja a szemét. Szerintem ezt senkinek nem kellene elfogadnia, se most, se bármikor máskor. Othello szavaival szólva: „Tégy most meg egyet értem: hagyj magamra.”{21}

Ez az állandó rendelkezésre állás – és annak a nehézsége, hogy megőrizzük a csöndet vagy a lelki életünket – már ekkor probléma volt, és a 2016-os elnökválasztás után újabb méreteket öltött. Láttam, hogy az a mód, ahogyan önként lemondunk az óráinkról és napjainkról, ugyanaz, mint ahogyan valóban nagyon embertelen ütemben zúdítjuk magunkra az információt és az álhíreket. Nyilván nem az a megoldás, hogy nem olvasunk híreket, vagy azt, amit mások mondanak ezekről a hírekről, viszont szánhatunk egy pillanatot arra is, hogy megvizsgáljuk a figyelmünk időtartama és az információcsere sebessége közötti kapcsolatot.

Berardi a jelenkori Olaszországot hasonlítja össze az 1970-es évek politikai felbolydulásával, és azt mondja, hogy a rendszer, amelyben ő él, „nem az eltérő vélemények elnyomásán, de nem is a csönd kierőszakolásán alapszik. Épp ellenkezőleg, a parttalan fecsegésre, az irreleváns véleményekre és diskurzusra támaszkodik, és arra, hogy a gondolkodást, az eltérő véleményt és a kritikát banálisnak és nevetségesnek állítsa be.” A cenzúra „kifejezetten elenyésző az elképesztő információs túlterheléssel és a figyelem tényleges ostromával összevetve, amihez az is hozzátartozik, hogy a cégvezetés tartja kézben az információ forrását.”{22}

Emberi és testi időben létező, emberi lényként mélységesen elborzasztott a pénzügyileg is ösztökélt végeérhetetlen fecsegés, akárcsak a hullámokban terjedő online hisztéria sebessége, és bántotta az érzékeimet, a gondolkodásomat. A teljesen virtuális és a tökéletesen valódi közötti kapcsolat – mint azt a Pizzagate, illetve a személyes információkat hajhászó vagy épp hamis riportokat gyártó online újságírók példája is tanúsítja – mélységesen nyugtalanító emberi fenomenológiai szinten. Tudom, hogy a választást követő hónapokban sokan azon kapták magukat, hogy az „igazság” nevű dolgot keresik, de ami nekem igazán hiányzott, az egyszerűen csak a valóság volt, amire rámutathatnék, és azt mondhatnám: „Ez tényleg valóságos.”

A választás utáni fájdalom és aggodalom közepette továbbra is figyeltem a madarakat. Nemcsak úgy általában a madarakat, nem is egy bizonyos fajt, hanem nagyon is meghatározható egyedeket. Először egy bakcsópárt figyeltem, amelyek becsülettel, szinte éjjel-nappal egy KFC előtt gubbasztottak a lakóhelyem közelében. Ha nem ismerjük ezt a madarat, az alkata a gémekhez képest tömzsi. A barátom egyszer úgy írta le őket, mint Paul Giamatti és egy pingvin kereszteződése. Morcos sztoicizmussal kuporognak, görbén, hosszú nyakukat teljesen elrejtve. Néha ezredesnek becézem őket, a pozíciójuk miatt, vagy kedves focilabdáimnak az alakjuk miatt.

Anélkül hogy belegondoltam volna, valahányszor leszálltam a buszról, olyan úton indultam el hazafelé, hogy elsétáljak a bakcsók mellett, és a jelenlétük megnyugtasson. Kimondottan emlékszem arra, hogy ezeknek a furcsa madaraknak a jelenléte megnyugtatott. Tudtam, hogy ha felnézek az aznapi borzalmas Twitter-forgatagból, ők valószínűleg ott lesznek, mozdulatlanul, tekintélyes csőrükkel és lézervörös szemükkel. (Valójában még egy 2011-es Google-utcaképen is megtaláltam, ahogy ott ülnek, és biztos vagyok benne, hogy már az előtt is ott gubbasztottak, de a Google Street View-ban nincs ennél korábbi dátum.) A KFC a Merritt-tónál van – ez egy mesterséges tó egy teljesen beépített területen, amely a Keleti-öbölhöz és a félszigethez hasonlóan egykor lápvidék volt, amit a gémek és egyéb vízparti madarak nagyon szeretnek. A bakcsók, ennek a mocsaras időnek a maradványai, már akkor itt éltek, mielőtt Oaklandből város lett volna. Mióta ezt tudom, kísértetnek látom ezt a két bakcsót, különösen, ha éjjel a lámpák alulról megvilágítják a fehér hasukat.

Az egyik oka annak, hogy a bakcsók még itt vannak, hogy mint a varjakat, őket sem zavarják az emberek, a forgalom, vagy az alkalomadtán vacsorára kapott szemét. Valóban, a bakcsók mellett a varjakra kezdtem jobban odafigyelni. Épp akkoriban fejeztem be Jennifer Ackerman The Genious of Birds (Lenyűgöző madarak) című könyvét, amelyből megtudtam, hogy a varjak elképesztően intelligensek, képesek felismerni emberi arcokat, sőt emlékezni is tudnak rájuk. Dokumentálták, hogy a vadon élő varjak eszközöket készítenek és használnak. Meg tudják tanítani a kicsinyeiknek, hogy kik a „jó” és a „rossz” emberek – a jók azok, akik enni adnak nekik, a rosszak pedig azok, akik megpróbálják elkapni őket, vagy valami más módon ártani nekik. Képesek éveken át neheztelni valakire. Egész életemben láttam varjakat, de a könyv után igazán kíváncsi lettem a környékemen élőkre.

A lakásomhoz tartozik egy balkon, és eleinte csak pár szem földimogyorót hagytam ott a varjaknak. Hosszú időn keresztül semmi sem történt a földimogyoróval, úgyhogy kissé bolondnak éreztem magam. Időről időre feltűnt, hogy egy-egy szem mogyoró eltűnt, de fogalmam sem volt, hogy ki vitte el. Aztán párszor láttam egy varjat, ideszállt és elemelt egyet, de nem maradt itt. És ez így folytatódott egy darabig, mígnem elkezdtek egy közeli telefonzsinóron üldögélni. Az egyik varjú mindennap felbukkant, nagyjából akkor, amikor reggeliztem, és a konyhaasztalnál ültem, ahonnan jól láttam, és károgott, hogy vigyek ki az erkélyre egy földimogyorót. És egyszer elhozta egy fiókáját. Tudtam, hogy a fiókája volt, mert a nagy a kicsit tisztogatta, aki fejletlenül, csirke módra rikácsolt. Elneveztem őket Varjúnak és Varjúfinak.

Hamar rájöttem, hogy Varjú és Varjúfi kedvence az, ha földimogyorót dobálok az erkélyről, mert menő repülési manővereket hajthatnak végre a telefonvezetékről. Pörögve-forogva vetődtek az erkélyre, amiről egy büszke szülő megszállottságával készítettem a lassított videókat. Néha nem kértek több földimogyorót, csak ültek és bámultak. Varjúfi egyszer az utca közepéig követett engem. És őszintén szólva, én is rengeteg időt töltöttem azzal, hogy őket bámulom, olyannyira, hogy nem is tudom, mit gondolhattak a szomszédok. A bakcsókéhoz hasonlóan nagyon megnyugtatónak találtam a társaságukat, mi több, elképesztően megnyugtatónak az adott körülmények között. Megnyugtató volt, hogy ezek a vadon élő állatok felismertek, hogy volt számomra egy kis hely a világukban, és bár azt nem tudtam, mit csinálnak a nap többi részében, hozzám mindennap benéztek (a mai napig így van ez), és ha egy távolabbi fán ülnek, néha odaintegethetek nekik.

Óhatatlanul is eltűnődtem, vajon mit látnak ezek a madarak, ha rám néznek. Azt hiszem, csak egy embert látnak, aki valamilyen oknál fogva érdeklődik irántuk. Nem tudják, mit dolgozom, nem látnak változást, csak azt, hogy a dolgok napról napra, hétről hétre ismétlődnek. Rajtuk keresztül én is belakhatom ezt a perspektívát, láthatom magamat mint emberi élőlényt, és amikor elrepülnek, megfigyelhetem a domb formáját, ahol lakom, ahol annyi magas fa és jó leszállóhely van. Megfigyeltem, hogy bizonyos hollók félig a Rózsakertben, félig azon kívül élnek, mígnem egy nap rájöttem, hogy számukra nem létezik „rózsakert”. Ezek az idegen madárperspektívák nemcsak hogy menekülőutat kínáltak a kortárs világ szorongásából, hanem saját állatiasságomra is emlékeztettek, és annak a világnak az elevenségére, amelyben élek. Repülésük beindítja a saját szó szerint vett repüléseimet, ami az egyik kedvenc szerzőm, David Abram egy kérdésére emlékeztet, a Becoming Animal: An Earthly Cosmologyban (Állattá válni: egy földi kozmológia): „Tényleg hiszünk benne, hogy az emberi képzelet fenn tudja tartani magát anélkül, hogy másféle érzetek megriasztanák?”{23}

Bármilyen furcsának hangzik, ezért volt szükségem arra, hogy a Rózsakertbe járjak az elnökválasztás után. A szürreális és rémisztő információ- és virtualitásáradat nem adott teret, és semmiféle tekintettel nem volt arra az emberi élőlényre, amely egy olyan időbeli és fizikai környezetben helyezkedik el, ami más emberi és nem emberi egyedekkel közös. Kiderült, hogy a megalapozottsághoz valódi alapra van szükség. „A direkt érzékelhető valóság” – írja Abram – „a maga emberen túli titokzatosságában a tapasztalati világ egyetlen szilárd alapköve, amelyet ma elektronikusan generált látképek és megkonstruált örömök árasztanak el, és csak a földdel és az éggel való rendszeres kapcsolatban tanulhatjuk meg, hogyan tájékozódjunk és igazodjunk el abban a többszörös dimenzióban, amely magának követel minket.”{24}

Amikor rájöttem erre, úgy kapaszkodtam bele, mint az életmentő tutajba, és nem engedtem el. Ez az, ami valódi. A szemünk, a kezünk, a lélegzetünk, a napszak, a hely, ahol olvassuk ezt a szöveget – ezek a dolgok valódiak. Én is valódi vagyok. Nem vagyok avatar, sem egy sor preferenciabeállítás vagy holmi tükörsima kognitív erő. Darabos vagyok és porózus, állat vagyok, néha fáj valamim, és napról napra változom. Hallok, látok és szagolok dolgokat egy olyan világban, ahol mások is hallanak, látnak és kiszagolnak engem. Szünetet kell tartani, hogy erre emlékezzen az ember: szünetet, amikor nem csinál semmit, csak hallgat, és a szó legmélyebb értelmében felidézi azt, hogy kik is vagyunk, és hogy hol és mikor létezünk.

Szeretném világossá tenni: senkit sem bátorítok arra, hogy teljesen hagyja abba a dolgait. Valójában azt gondolom, hogy a „semmittevés” – a produktivitás elutasításának értelmében, és abban, hogy megállunk és figyelünk – maga után von egy aktív figyelési folyamatot, amin keresztül észrevesszük a rasszból eredő, a környezeti és a gazdasági igazságtalanságokat, és valódi változást érhetünk el. A „semmittevést” egyszerre tartom a kikapcsolódás és az önfenntartás eszközének azok számára, akik úgy érzik, túlságosan szét vannak esve ahhoz, hogy értelmesen cselekedjenek. Ezen a szinten a semmittevés gyakorlata sok olyan eszközt kínál, amellyel ellenállhatunk a figyelemgazdaságnak.

Az első eszköz a javítással kapcsolatos. A mostanihoz hasonló időkben létfontosságú, hogy éljünk a „semmittevés” periódusaival és tereivel, mert enélkül nem tudunk gondolkodni, elmélkedni, nem tudjuk gyógyítani vagy fenntartani magunkat, sem egyéni, sem közösségi szinten. Van az a fajta semmi, ami végső soron ahhoz kell, hogy tegyünk valamit. Manapság, amikor a túlstimulálás az életünk része, azt javaslom, hogy gondoljuk újra a #FOMO-t („fear of missing out”, vagyis a félelem, hogy kimaradunk valamiből), csináljunk belőle #NOMO-t („necessity of missing out”, vagyis a kimaradás szükségessége), vagy ha ez valakit zavar, akkor #NOSMO-t („necessity of sometimes missing out”, annak szükségessége, hogy néha kimaradjunk valamiből).

Ez a semmi egy stratégiai funkciója, és ebben az értelemben az önmagunkkal való törődés kategóriájába sorolhatjuk. De ha így tennénk, értsük az önmagunkkal való törődést az Audre Lorde által használt, aktivista értelemben, aki az 1980-as években így mondta: „ha törődök magammal, az nem önmagam kényeztetését jelenti, hanem az önfenntartást, ami politikai hadviselés.” Ez fontos különbségtétel napjainkban, amikor az „önmagunkkal való törődés” kifejezését kereskedelmi célokra sajátítják ki, és a közhellyé válás veszélye fenyegeti. Ahogy Gabrille Moss, a Glop: Nontoxic, Expensive Ideas That Will Make You Look Ridiculous and Feel Pretentious (A Nem toxikus, drága ötletek, amiktől nevetségesen fogsz kinézni és elbizakodott leszel című könyv Gwyneth Paltrow magasra árazott wellnessbirodalmát, a goopot figurázza ki) szerzője fogalmazott: az önmagunkkal való törődést „az a veszély fenyegeti, hogy kirángatják az aktivisták kezei közül, és ürügyet kreálnak belőle arra, hogy megvegyünk egy drága fürdőolajat.”{25}

A második eszköz, amelyet a semmittevés kínál, az odafigyelés képességének megerősödése. Már említettem a mély hallgatást, de ezúttal egymás megértésének tágabb értelmében használom. A semmittevés azt jelenti, hogy nyugton maradunk, és észrevesszük, hogy valójában mi van körülöttünk. Ahogy a természeti hangtájképeket felvevő Gordon Hempton akusztikai ökológus fogalmazott: „A csönd nem valaminek a hiánya, hanem a mindenség jelenléte.”{26} Sajnos mivel állandóan bevonódunk a figyelemgazdaságba, ezt sokunknak (köztük nekem is) újra meg kell tanulnia. A véleménybuborékok problémáját félretéve, a kommunikációs platformjaink nem ösztönöznek arra, hogy figyeljünk. Ezzel szemben díjazzák a kiabálást és a túlságosan leegyszerűsített válaszokat: legyen markáns véleményünk, még ha csak egy szalagcímet is olvastunk el.

Korábban utaltam a sebesség problémájára, ám ez a figyelmet és a testet is érinti. Valójában van kapcsolat a mély hallgatás során gyakorolt, testi értelemben vett figyelem és a valaki más nézőpontját megérteni szándékozó figyelem között. Amikor Berardi az információ áramlásáról ír, különbséget tesz az összeköttetés és a fogékonyság között, ami itt is különösen hasznos. Az összeköttetés Berardi definíciója szerint az információ gyors áramlása a kompatibilis egységek között – jó példa erre az, amikor egy cikket rengeteg hasonlóan gondolkodó ember oszt meg a Facebookon, nagyon gyorsan, gondolkodás nélkül. A konnektivitásnál vagy kompatibilisek vagyunk egymással, vagy nem. Vörös vagy kék: ikszeld be. Ebben az információtovábbításban sem az egységek, sem az információ nem változnak.

Ezzel szemben a fogékonyság bonyolult, furcsa és felemás találkozást jelent két különböző alakú test között, amelyek maguk is felemásak – és ez a találkozás, ez az érzékelés időigényes, és az időben jön létre. Mi több, az érzékelés miatti erőfeszítés lehet, hogy megváltoztatja a két entitást, kicsit mások lesznek, mint előtte. A fogékonyságon gondolkodva eszembe jut egy egy hónapos művészeti rezidensprogram, amit a Sierra Nevada egy különösen eldugott zugában töltöttem két másik művész társaságában. Éjjel nem sok mindent lehetett csinálni, úgyhogy sokszor csak ültünk a tetőn az egyik művésszel, és bámultuk a naplementét. Ő katolikus volt, a Közép-Nyugatról származott, én pedig tipikus kaliforniai ateista vagyok. Nagyon jó emlékeket őrzök a lassan hömpölygő, mindenfelé elkalandozó beszélgetéseinkről, amelyeket a tudományról és a vallásról folytattunk odafent. Az döbbent meg ebben, hogy egyikünk sem győzte meg a másikat – nem ez volt a célunk –, viszont meghallgattuk egymást, és ez megváltoztatott minket. Mindketten árnyaltabban láttuk a másik álláspontját.

Az összeköttetés megosztással járó vagy valamit kiváltó impulzus, míg a fogékonyság személyesen zajló beszélgetés, legyen akár kellemes, akár nehéz, vagy épp mindkettő. Az online platformok természetesen az összeköttetést részesítik előnyben, nemcsak az online jelenlétből adódóan, hanem nagy valószínűséggel a haszon miatt is, mivel az összeköttetést és a fogékonyságot az idő különbözteti meg, és az idő pénz. Megint csak valami, ami túl sokba kerül.

A test eltűnésével együtt az empátiára való képességünk is elillan. Berardi szerint van kapcsolat az érzékeink és a jelentés létrehozásához szükséges képességünk között, és azt mondja, „tegyük föl, hogy van összefüggés az informatikai területek kiterjedése és az ember érzékelőmembránjának szétmállása között, ami arra szolgál, hogy az emberek megértsék azt, ami nem verbalizálható, és amit nem lehet megfogalmazni, kódolt jelekre csökkenteni.”{27} Az online platformjaink környezetében „a nem verbalizálható” dolgokra szélsőségként tekintenek, vagy olyasmire, ami nem illik oda, noha minden személyes találkozás tanúsítja, milyen fontosak a test nem-verbális jelei, nem beszélve egy előttünk álló test fizikai valójáról.

De az önmagunkkal való törődésen és a (valódi) odafigyelés képességén túl a semmittevés gyakorlata egy ennél is tágabb valamit kínál: a növekedés retorikájának ellenszerét. Az egészségügy és ökológia kontextusában az ellenőrzés nélkül növekedő dolgokat sokszor parazitának vagy rákosnak tartják. Mi pedig egy olyan kultúrában élünk, amely az újdonságot és a növekedést részesíti előnyben a ciklikus és újraéledő dolgokkal szemben. A mi termelékenységünk azon az előfeltételen alapul, hogy valami újat hozunk létre, viszont a karbantartásra és a törődésre nem tekintünk ugyanolyan produktív cselekvésként.

Itt az ideje annak, hogy említést tegyek a Rózsakert néhány törzsvendégéről. Rose, a vadpulyka és Grayson, a macska mellett (aki ráül a könyvedre, ha olvasni próbálsz), mindig látni néhány önkéntest, aki a parkot gondozza. A jelenlétük emlékeztet arra, hogy a Rózsakert részben azért is ilyen gyönyörű, mert törődnek vele, mert mindig erőfeszítést kell tenni érte, akár annak megakadályozásáról van szó, hogy lakóparkot építsenek a helyére, akár arról, hogy a rózsák jövőre is virágozzanak. Az önkéntesek olyan jó munkát végeznek, hogy a kertben sétálók gyakran megköszönik a munkájukat.

Ha látom, hogy gyomlálnak, és a locsolócsöveket rendezgetik, sokszor eszembe jut egy művész, Mierle Laderman Ukeles. Közismert műveinek egyike a Washing/Tracks/Maintenance: Outside (Mosás/ösvények/karbantartás: a szabadban) című performansz, amelynek során felmosta a Wadsworth Atheneum művészeti múzeum lépcsőjét, valamint a Touch Sanitation Performance (Kézközelben a közegészségüggyel), amelynek során tizenegy hónapot töltött azzal, hogy kezet fogott New York városának 8500 közegészségügyi dolgozójával, és köszönetet mondott nekik, amellett, hogy meginterjúvolta és megfigyelte őket munka közben. Mierle Laderman Ukeles 1977 óta New York közegészségügyi főosztályának állandó rezidens művésze.

Ukeles érdeklődését részben az keltette fel a karbantartás iránt, hogy az 1960-as években anyává vált. Egy interjúban ezt mondta: „Az anyaság számtalan repetitív feladatot von maga után. Karbantartó lettem. Úgy éreztem, teljesen magamra hagyott a kultúrám, mert abban nem volt helye a fenntartásra irányuló munkának. Ukeles 1969-ben írta meg az a Manifesto for Maintenance Artot (Karbantartási művészet kiáltványa), és ebben a kiállítási tervében művészetként tekint az általa végzett karbantartási munkára. Ukeles így ír erről: „A kiállítás időtartama alatt a múzeumban fogok élni, és azt csinálom majd, amit otthon szoktam a férjemmel és a kisbabámmal… A munkám lesz a mű.”{28} Kiáltványa az életösztön és a halálösztön közötti különbségtétellel kezdődik:

I. Gondolatok

A. A halálösztön és az életösztön:

A halálösztön: elválasztás, individualitás, különösképpen az avantgárd, mindenki a saját útját követi – saját dolgaival foglalkozik, dinamikus változás.

Az életösztön: egyesítés, örök visszatérés, a fajok fenntartása és KARBANTARTÁSA, túlélési rendszerek és műveletek, egyensúly.{29}

Az életerőt a ciklikusság, a törődés, a megújulás jellemzi; a halálerő pedig nagyon úgy hangzik nekem, mint valamiféle „felforgató erő”. Nyilván mindkettőből szükséges valamennyi, de míg az egyiket rendszeresen felértékelik, mi több, férfiasítják, a másikat nem ismerik el, mert nem játszik szerepet a „fejlődésben”.

Ez újra csak eszembe juttatja a Rózsakertet és annak egy meglepő vonatkozását, amelyet először a fősétányon vettem észre. A sétány mindkét oldalán egy sor tízes számot véstek a betonba, mindegyik egy évtizedet jelez, és minden évtizedhez tartozik egy tábla, amelyen tíz nő neve szerepel. Azoknak a nőknek a neve, akiket Oakland lakosai „az év édesanyjának” választottak. Hogy „az év édesanyja” lehessen valaki, ahhoz „hozzá kell járulni az oaklandi lakosok életminőségének javításához – otthoni, munkahelyi, közösségi vagy önkéntes munkával, illetve ezeknek a kombinációjával.”{30} Egy Oaklandről szóló régi ismeretterjesztő filmben találtam olyan felvételeket, amelyek az „év édesanyja” díjátadót örökítették meg az ötvenes években. Egy sor különféle rózsát ábrázoló nagyközeli kép után valaki odanyújt egy csokrot egy idősebb hölgynek, és homlokon csókolja. A tavalyi év májusában volt pár nap, amikor a szokásosnál több önkéntest láttam a kertben, akik mindent kicsinosítottak, rendbe hoztak. Időbe telt, mire rájöttem, hogy a 2017-es „év édesanyja” ceremóniát készítették elő, Malia Luisa Latu Saulalának, a helyi templom önkéntesének.

Ezt az anyáknak szóló ünnepséget a fenntartó és karbantartó munka kontextusában említem, de nem hiszem, hogy valakinek anyának kell lennie ahhoz, hogy anyai késztetést érezzen. A Fred Rogersről (más néven Mr. Rogersről) szóló Won’t You Be My Neighbor? (Nem lennél a szomszédom?) című megdöbbentő dokumentumfilm végén megtudjuk, hogy bevezetőjében Rogersnek szokása volt arra kérni a közönséget, hogy üljenek le, és gondoljanak valakire, aki segített nekik, aki hitt bennük, és a legjobbat akarta nekik. A film készítői aztán ugyanezt kérik az interjúalanyoktól. A hangok, amiket addig egy órán át hallottunk beszélni, ekkor elhallgatnak, és az operatőr ide-oda cikázik az interjúalanyok között, akik a gondolataikba merülnek, és egy kissé elfordítják a fejüket a kamerától. A szipogásból ítélve, amit a moziban hallottam a film nézése közben, a közönségből sokan gondoltak a saját édesanyjukra, édesapjukra, testvéreikre, barátaikra. Rogers célja a bevezető beszédben megújult: mindannyiunk számára ismerős az önzetlen törődés fogalma, legalább az életünk valamely részéből. Ez a jelenség nem kivételes, az emberi tapasztalat alapját képezi.

A karbantartás és a családtagokról való gondoskodás eszembe juttatja az egyik kedvenc könyvemet, Rebecca Solnit A Paradise Built in Hell: The Extraordinary Communities That Arise in Disaster című művét (Pokolban született paradicsom: rendkívüli közösségek, amelyeket katasztrófák teremtettek), amelyben Rebecca Solnit leszámol azzal a mítosszal, hogy az emberek elkeseredetté és önzővé válnak a katasztrófák után. Solnit az 1906-os San Franciscó-i földrengéstől a Katrina-hurrikánig részletekbe menő példákat hoz az emberi találékonyságra, együttérzésre, sőt még a humorra is, amelyek mind különféle drámai körülmények között mutatkoztak meg. Interjúalanyai közül sokan különös nosztalgiával gondoltak vissza a céltudatosság és a szomszédaikkal való összekapcsolódás érzésére, amelyet közvetlenül valamilyen katasztrófa után tapasztaltak meg. Solnit szerint a valódi katasztrófa a hétköznapi élet, amely eltávolít bennünket egymástól és a bennünk rejlő védelmező ösztöntől.

A varjak iránti érdeklődésem és szeretetem egyre inkább nőtt az évek során, ami arra emlékeztet, hogy nem is lenne szükséges az emberiségre korlátoznunk a rokonságnak ezt az érzését. Donna J. Haraway az Anthropocene, Capitalocene, Plantationocene, Chthulucene: Making Kin (Antropocén, kapitalocén, plantáciocén, chthulucén: rokonságot teremteni) című esszéjében emlékeztet arra, hogy a brit angolban a rokonokat jelölő „relatives” kifejezés a 17. századig a „logikai kapcsolatokat” jelentette, és csak ekkortól vonatkozik a családtagokra. Harawayt kevésbé érdekli az egyén és a származás szerint értendő családok, mint a nem rokonítható lények törődésen alapuló szimbiotikus együttélése, és arra kér minket, hogy „ne gyerekeket csináljatok, hanem rokonságot”. Shakespeare szójátékát idézi a „rokon” és a „rokonítás” szavakkal, és azt írja: „úgy vélem, hogy a rokonság fogalmának tágítását és újraalakítását megengedi az a tény, hogy a földlakók a szó legmélyebb értelmében rokonai egymásnak, és ideje lenne jobban gondoskodni a rokonított csoportokról (nemcsak a fajokról külön-külön). A rokonság bizonyos értelemben az egybegyűjtés fogalma.”{31}

Mindezt összeszedve azt javaslom, hogy helyezkedjünk mindannyian védelmező pozícióba önmagunk, egymás, és bármi olyan irányában, ami emberivé tesz bennünket, beleértve azokat a szövetségeket, amelyek fenntartanak és meglepnek minket. Azt javaslom, óvjuk meg a tereinket és az időnket, és használjuk ezeket nem eszközszerű, nem kereskedelmi célú tevékenységekre és gondolatokra, karbantartásra, törődésre, közösségi pillanatokra. Továbbá azt is javaslom, hogy vadul óvjuk emberi mivoltunkat minden olyan technológiától, amely figyelmen kívül hagyja és megveti a testet, más lények testét, és annak a tájnak a testét, amelyben élünk. A Becoming Animalben Abram azt írja, hogy „minden technológiai utópiánk és gépek közvetítette halhatatlanságról szőtt álmunk feltüzelheti az agyunkat, de a testünket nem képes táplálni. Ennek a korszaknak a transzcendens technológiai látomásai nagyrészt továbbra is a testtől való félelemből és ennek érzeteiből fakadnak, valamint abból a félelemből, hogy a világba való testi beágyazódásunkat nem vagyunk képesek az uralmunk alatt tartani – éppen attól a vadontól való rettegésből, amely táplál és fenntart bennünket.”{32}

Vannak, akik arra szeretnék használni a technológiát, hogy hosszabb ideig vagy akár örökké éljünk. Ironikus módon ez a vágy tökéletesen illusztrálja a halálösztön leírását a Manifesto of Maintenance Artban („elválasztás, individualitás, különösképpen az avantgárd, mindenki a saját útját követi – saját dolgaival foglalkozik, dinamikus változás”). Az ilyen embereknek a magam szerény módján az öröklétnek egy sokkal takarékosabb módját ajánlom: térjenek le a produktív idő röppályájáról, mert így akár egyetlen pillanat is végtelennek tűnhet. Ahogy John Muir mondta egykor: „Az az élet a leghosszabb, amelyben a legtöbb olyan örömöt leljük, amelyek feledtetik az időt.”

Egy ilyen megoldással persze nem lehet üzletelni, és különösebben innovatívnak sem tekinthető. Viszont a hosszú köztes időben, amíg a Rózsakert mély teknőjében ülök, különféle emberi és nem emberi testekkel körülvéve, akik mind egy olyan világban léteznek, amelyekben a magamén túl még megszámlálhatatlan mennyiségű testi érzékenység fonódik össze – a testem valódi határain felülkerekedik a jázmin és a most érő szeder illata –, lenézek a telefonomra, és eltűnődöm, vajon nem valamiféle érzékdeprivációs kamra-e. A metrikák apró, csillogó világa nem fogható ehhez a világhoz, amelyik a szellőnek, a fénynek és az árnyéknak, a valóság leírhatatlan, megzabolázhatatlan részletgazdagságának hangján szól hozzám.

{1} Richard Wolin: Walter Benjamin: An Asthetic of Redemption. Berkeley, University of California Press, 1994.

{2} „An Apology for Idlers”. In Virginibus puerisque and other papers. Ann Arbor, University of Michigan.

{3} Seneca prózai művei, II. kötet, ford. Bollók János (Szenzár, 2004.).

{4} utalás a kötet eredeti címére, amely angolul How to do nothing, szó szerinti fordításban hogyan ne tegyünk semmit (A szerk.)

{5} Cathrin Klingsöhr-Leroy: Szürrealizmus, ford. Koppány Márton (Vince Kiadó, 2005.).

{6} Gordon és Larry Laverty: „Leona Heights Neighborhood News”, MacArthur Metro, 2011. március: https://macarthurmetro.files.wordpress.com/2017/06/met11-03.pdf

{7} Gilles Deleuze: Pourparlers, Edition de Minuit, 1990.

{8} John Steinbeck: Érik a gyümölcs. A kék öböl, ford. Vámosi Pál, Budapest, Európa, 1976. II. kötet, 140. old.

{9} Tanya Zimbardo: „Receipt of Delivery: Windows by Eleanor Coppola,” Open Space, 2013. január 25., https://openspace.sfmoma.org/2013/01/receipt-of-delivery29/.

{10} Pauline Oliveros, The Roots of the Moment (New York: Drogue Press, 1998).

{11} Pauline Oliveros, Deep Listening: A Composer’s Sound Practice (New York: iUniverse, 2005).

{12} Martha Mockus: Sounding Out: Pauline Oliveros and Lesbian Musicality (Abingdon, UK: Routledge, 2011).

{13} Roy Rosenzweig: Eight Hours for What We Will: Workers and Leisure in an Industrial City, 1870–1920 (Cambridge University Press, 1985).

{14} Idézet Samuel Gompers „Mit akar a munkás?” című beszédéből, amelyet 1893. augusztus 28-án tartott a Nemzetközi Munkástalálkozón. A beszéd Samuel Gompers Összegyűjtött írásainak 3. kötetében olvasható (Stuart Kaufman és Peter Albert szerk., University of Illinois Press, 1989). Gompers hozzáteszi, hogy „nincs olyan, hogy valami túl szép, túl magasztos vagy túl fennkölt, ha az a valami a munkások törekvéseinek és kívánalmainak részét képezi. De hogy konkrétabb legyek: a munkások határozott követelése mindenekelőtt a napi munkaidő csökkentése először nyolc órára, majd még kevesebbre.”

{15} Eric Holding és Sarah Chaplin: „The post-urban: LA, Las Vegas, NY” in: The Hieroglyphics of Space: Reading and Experiencing the Modern Metropolis, Neil Leach szerk. (Routledge, 2005).

{16} Franco Berardi: After the Future (AK Press, 2011).

{17} Franco Berardi: After the Future (AK Press, 2011).

{18} Franco Berardi: After the Future (AK Press, 2011).

{19} Jia Tolentino: „The Gig Economy Celebrates Working Yourself to Death”. New Yorker, 2017. március 22. https://www.newyorker.com/culture/jia-tolentino/the-gig-economy-celebrates-working-yourself-to-death

{20} Cali Ressler és Jody Thompson: Why Work Sucks and How to Fix It: The Results-Only Revolution, Penguin, 2008.

{21} Szász Károly fordítása.

{22} Franco Berardi: After the Future, AK Press, 2011

{23} David Abram: Becoming Animal: An Earthly Cosmology, Vintage, 2011.

{24} David Abram: The Spell of the Sensuous: Perception and Language in a More-Than-Human World, Vintage, 1997.

{25} Marisa Meltzer: „Soak, Steam, Spritz: It’s All Self Care”, The New York Times, 2016, https://www.nytimes.com/2016/12/10/fashion/post-election-anxiety-self-care.html

{26} Gordon Hempton: „Welcome to One Square Inch: A Sanctuary for Silence at Olympia National Park” https://onesquareinch.org

{27} Franco Berardi: After the Future, AK Press, 2011.

{28} https://queensmuseum.org/2016/04/mierle-laderman-ukeles-maintenance-art

{29} https://queensmuseum.org/2016/04/mierle-laderman-ukeles-maintenance-art

{30} Oakland városfejlesztési osztálya, felhívás a 2017-es „év édesanyja” versenyre http://www2.oaklandnet.com/oakcai/groups/opr/documents/image/oak063029.pdf

{31} Donna J. Haraway: Staying with the Trouble: Making Kin in the Chthulucene, Duke University Press, 2016.

{32} David Abram: Becoming Animal: An Earthly Cosmology, Vintage, 2011.