alma kent

alma kent

A fekete hattyú

2026 © Alma Kent

Szerző Instagram oldala: @alma_kent_author

TikTok: @alma_kent_author

Kiadó Instagram oldala: @rexmortiskiado

www.rexmortiskiado.hu

Minden jog fenntartva!

Beleértve a sokszorosítás, a mű bővített, illetve rövidített kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában - akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást - nem sokszorosítható.

ISBN: 978-615-02-6406-6

Szöveggondozás, borítóterv és tördelés:

Csordás Dalma

Felelős kiadó: Rex Mortis Kiadó, Berhida

E-mail: info@rexmortiskiado.hu

TARTALMI FIGYELMEZTETÉSEK

A regény súlyosan felkavaró, extrém és erőszakos témákat dolgoz fel. A történet központi eleme az iskolai bántalmazás (bullying), annak hosszú távú pszichés következményei, valamint az, hogyan torzulhat el egy fiatal személyisége a folyamatos megalázás, kirekesztés és erőszak hatására.

A műben megjelenő események – beleértve a szexuális erőszakot, a hatalmi visszaélést, a kétséges vagy hiányzó beleegyezést, a fizikai és pszichés bántalmazást – nem a valóság elfogadható vagy követendő mintáit tükrözik, és semmilyen formában nem szolgálnak példaként.

A regény bemutatja a bosszúvágy kialakulását, azonban nem állítja, hogy a bosszú megoldás lenne. Épp ellenkezőleg: a történet azt vizsgálja, milyen pusztító következményei lehetnek annak, amikor a feldolgozatlan trauma erőszakba, önpusztításba és kontrollvesztésbe torkollik.

A történet egy sötét, torzított fantáziavilágban játszódik, ahol a karakterek viselkedése, döntései és kapcsolatai nem feleltethetők meg egészséges emberi normáknak. A regény célja nem az erőszak romantizálása vagy igazolása, hanem annak bemutatása, hogyan deformálhatja az embert a trauma, az elutasítás, a megalázás és a feldolgozatlan pszichés sérülés.

A való életben az erőszak, a kényszerítés, a beleegyezés nélküli szexuális aktus, a bántalmazás és az önkárosítás minden formája elfogadhatatlan és elítélendő.

Alkohol

Az önállóság elvesztése

Csoportos nemi erőszak

Depresszió

Diszfória (negatív, kellemetlen hangulati állapot)

Éhezés és kiszáradás

Emberrablás

Érzelmi bántalmazás

Fejbőrlenyúzás

Fizikai bántalmazás

Fizikai sérülések

Fogva tartás, bezártság

Gyilkosság és gyilkossági kísérlet

Halál

Hallucinációk

Hegek

Holttestek és testrészek

Homofóbia

Káromkodás

Kényszeres, nem kívánt gondolatok

Kényszerített orgazmus

Késes, bárdos erőszak

Kétséges beleegyezés

Kínzás

Kórházi kezelés

Kötözés

Látásvesztés

Lefejezés

Leláncolás

Manipuláció

Megalázás

Mentális betegségek és öngyilkosság

Nemi erőszak

Online zaklatás

Orvosi kezelések és beavatkozások

Öngyilkosság és öngyilkossági kísérlet

Öngyilkossági gondolatok

Önsebzés

Paranoia

Poszttraumás stressz zavar

Pszichiátriai intézeti kezelés

Szemgolyó sérülése

Szex és szexuális erőszak

Szexuális zaklatás / támadás

Szorongás és pánikrohamok

Testcsonkítás

Testi torzulásokkal élők iránti gyűlölet

Testképzavar

Trauma feldolgozás

Túladagolás

Túszejtés

Vér és gore ábrázolása

Zaklatás / Megfélemlítés

Zaklatás, követés

Nem mindenki visel hegeket.

Van, aki csak okozza őket...

Lejátszási lista (Youtube)

1. Fejezet

Minden egyes hét, egy újabb gyötrelmes időszak kezdete. Egy időszaké, amely sosem ér véget. Újraindul, akár egy elbaszott vidámpark körhintája, amelyre rákényszerít a környezeted. Csak élvezd! – mondják, de közben minden porcikád szabadulni akar abból a hányingerkeltő körforgásból, ahol a fények már szinte összemosódnak a szemeid előtt. Nem látsz semmit, csak sodródsz és vársz. Várod, hogy mikor lesz végre vége a menetnek...

A mennyezetet bámulom, és minden másodpercet számolok, amellyel egyre közelebb kerülök az elkerülhetetlen pillanathoz, amikor is belépve az iskola ajtaján, ismét magába von a sötétség. A vasárnapi miséken sokat hallottam az atyát, amint a pokolról mesél. És, ha le kellene írnom ezt a poklot, pontosan ilyennek képzelném el.

Minden porcikám a maradás mellett küzd, még sincs választásom. Mennem kell. Fel kell kelnem, hogy újra és újra átéljem azt a borzalmat, amelyből úgy érzem, nincs kiút.

Az ágy szélére felülve, a könyökeimet a combomra támasztom, és a tenyerembe temetem az arcomat. Érzem a bőrömön a hegeket, amelyek akár egy lágy selyem anyag szakadt szélei, úgy borítják be a képet, amit mindenki látni vél. Senki sem tudja, hogy ebben a képben mennyi munka és áldozat, mennyi szenvedés és fájdalom létezik. Nem tudják, hogy a balesetem óta, hány rekonstrukciós műtéten kellett átesnem, csak azért, hogy egy kicsit is megmaradjak emberi lénynek.

Egy embernek, aki a sors csúfította maszk mögött, még él és lélegzik.

Még érez...

Még remél. Reméli, hogy egyszer talán jobbra fordul a helyzet. Reméli, hogy egyszer nem fordulnak majd el tőle. És reméli, hogy egyszer meglátják a torz külső mögött rejlő értékeket.

– Ardyn! – Anyukám lágy hangja szakít ki az elkeseredettségből és a reményvesztett érzésből, amely rám nehezül. – Gyere, kicsim! Kész a reggeli! – Nagyot sóhajtva felállok, és az ujjaimmal átfésülöm a hajamat.

Az utóbbi időben el kezdtem növeszteni, hogy eltakarja az arcom azon felét, amely egy elég súlyos bélyeget nyomott rám az elmúlt hét év során. Nem elég, hogy a hormonok szétbasszák a testemet, de még a sebhelyeim és a pupillától mentes szemem is rátesz egy lapáttal arra a szarkupacra, amiben úgy vergődöm, mint egy lábak nélküli döglégy.

Kilenc éves voltam, amikor a születésnapomon a nagy rohangálás közepette, átzuhantam az emeleti ablakon, és két szintet zuhantam. Több csontom is eltört, belső vérzésem lett, és a szilánkok felszelték az arcomat és a nyakamat. A szememből és a számból ömlött a vér, és úgy éreztem, hogy teljesen darabokra törtem.

De az a fájdalom, amit akkor éreztem, meg sem közelíti azt a kínt, amellyel azóta is szembesülök, nap-nap után. Az emberek tekintete, ahogy rám vetül... Éreztetve, hogy egy elbaszott torzszülött vagyok, atomjaira bomlaszt. Minden egyes nappal meghal kissé a lelkem.

Fáradtan vonszolom ki magam az ajtón, és a lépcső felé haladok. A fejem lehajtva. Gyűlölöm a folyosó végén elhelyezett hatalmas antik tükröt, amely minden kibaszott reggel emlékeztet arra, hogy milyen ocsmány is vagyok.

Amikor végre a lépcsőhöz érek, kissé fellélegzem. Egy pillanatra behunyom a szemem és a fejemet rázom. Dühös vagyok. Számtalanszor elmondtam már a szüleimnek, hogy ne tartsuk meg többé a születésnapomat. Számomra, ez a nap nem egy boldog emlék része, hanem a napé, amikor szörnyeteggé váltam.

Amint édesanyám meglát engem a lépcsőről leérve, széles vigyor terül szét az arcán és a karjait kitárva üdvözöl.

– Ardyn, édesem! Jó reggelt! – A fenébe. Látva az izgatottságát, akaratlanul is halvány mosolyra húzódik a szám. Attól, hogy ez minden évem egyik legszörnyűbb napja, anyukámnak még mindig a legboldogabb.

Éveken át próbálkoztak édesapámmal, mire végre sikerült teherbe esnie. Már több lombik programban is részt vettek, és szinte kezdték feladni a reményt, hogy valaha is gyermekük szülessen. Ám karácsony másnapján, amikor is édesanyám a cézár salátára gyanakodva többször is hányt, végül elvégzett egy terhességi tesztet. Pozitív lett. A boldogsága semmiben sem volt mérhető. Azóta minden karácsonyt a remény égiszében ünneplünk meg.

A gyermek, akiért esténként imádkoztak, végre betoppant az életükbe. A gyermek, aki olyan testi és lelki sebeket szerzett, amely miatt többször is öngyilkosságot kísérelt meg.

A gyermek, aki nem akarja az életét.

– Jó reggelt, anyu... – Kelletlen mosollyal foglalok helyet az asztalnál, amely már gyönyörűen meg van terítve. Édesanyám minden egyes születésnapomat a legnagyobb ajándékként éli meg, így mindig rémes bűntudat uralkodik el rajtam amiatt, miszerint én, ezt az egész szart a hátam közepére sem kívánom.

Anyukám friss narancslevet tölt ki egy pohárba, majd elém helyezi, és egy hatalmas puszit nyom a fejem búbjára, miközben a kezével lágyan megsimogatja a hegeimet. Enyhén, de elfordítom a fejem, mivel gyűlölöm, hogy ha hozzáérnek. Azt sem akarom, hogy lássák, nem hogy még meg is érintsék ezt a rettenetet.

Apukám kissé fújtatva lép be a konyhába, és rögtön anyuhoz siet, hogy megcsípje a fenekét. Ez, náluk már afféle megszokás...

– Jó reggelt, bajnok! Hogy érzed magad? – Kilátástalanul. Reménytelenül. Szarul.

– Jól vagyok, apa. Csak álmos vagyok... Meg azt hiszem egy kicsit lázas is... – Apu felhúzza a szemöldökét, és meglepetten néz rám. Tudja, hogy hazudok. Tudja, hogy csak ki akarom kerülni a mai napot. Meg a holnapit. Meg az összeset, amit ebben a rohadt iskolában kell eltöltenem.

Csípőre teszi a kezeit és lassan elindul felém, én pedig lehajtom a fejem a szégyentől amiatt, hogy füllentésen kapott.

A térdére támaszkodva közelebb hajol, én pedig nagyot nyelve rápillantok.

– Lázas? És mitől lettél lázas, kisfiam? A tegnapi hócsatától? – Felegyenesedik, majd az állát ütögeti a mutatóujjával, mint aki elgondolkozik. A szememet forgatom. Hirtelen visszanéz rám, és folytatja. – Jajj, de buta vagyok! Hiszen június van! – Kelletlenül elhúzom a számat, mire apukám nevetni kezd és finoman a vállamba boxol. – Már csak egy hónap, Ardyn! Azt már fél lábon is kibírod. – Na igen... A lábam elvesztése, már csak hab lenne a tortán...

Anyukám a csípőjével félrelöki aput, és leteszi elém a reggelimet. Kis mosoly játszik a szám sarkában, amikor megpillantom a palacsinta arcot az előttem lévő tányéron, körberakva erdei gyümölcsökkel, mintha nagy raszta frizurája lenne. Végül is... Csak egyszer tizenhat éves az ember. Hogyan is lehetne a legjobban megünnepelni, mint egy öt éveseknek való vigyorgó reggelivel.

– Jó étvágyat, édesem! Apropó... Kitaláltad már, mit szeretnél a szülinapi bulid témájának? – Lehetne, mondjuk „A sebhelyesarcú”...

– Még nem, anya... – Bekapom az első falatot, és igyekszem elterelni a gondolataimat. Mégis ki jönne el az én bulimra? Nemhogy a menő, de még az észrevehető diákok közé sem tartozom.

Anyukám a száját harapdálja, és a nyakát vakargatja, miközben erősen tanakodik.

– Mit szólnál, mondjuk egy rock témájú medencés bulihoz? – Persze, minden vágyam, hogy lázadó tinilánynak nézzenek... Megáll a villa a kezemben, majd felhúzott szemöldökkel anyu felé fordítom a fejem. – Jól van, jól van! Akkor mondjuk valami beöltözős buli? – Hmm, ebben akár még látok is némi potenciált... El tudnám takarni valami félelmetes maszkkal a rusnya képemet, de még mindig ott a kérdés. Mégis ki jönne el az én bulimra? Félrehúzom a számat és bólogatok, fontolóra veszem a javaslatot.

– Nem tudom, anya... Megbeszélhetnénk ezt máskor? – Ismét beveszek egy falatot a számba, anyukám pedig elkezd hessegetni a kezével.

– Persze, ne haragudj! Egyél csak, kicsim! Majd, ha hazajöttél a suliból... már pedig ma sokkal hamarabb hazaérsz, mint eddig... – Ekkor apámra néz és rákacsint, aki bólogatva vigyorog, miközben kettőnk között váltogatja a tekintetét. Kurvára nem értem, miben mesterkednek, de abban biztos vagyok, hogy bármi is az, csakis hátrányom fog fakadni belőle.

Tovább eszem a palacsintámat, aminek időközben a mosolya gusztustalan nyálas pacává változott.

Amikor végzek a reggelivel, felállok, mire apám szinte elém ugrik, és összecsapja a tenyerét.

– Na, bajnok! Készen állsz a szülinapi ajándékodra? – Meghökkenve állok előtte, de mielőtt megszólalhatnék, egy fekete selyemszalagot húz ki az inge felső zsebéből, végül úgy megpördíti a testemet maga előtt, hogy ha ezt még párszor megtenné, tuti elszállnék a faszba.

A hátam mögé lép, és amíg anyukám tapsikolva vigyorog, apám a szemeimet eltakarva a fejem köré tekeri a lágy anyagot. Nevetséges... Minek pazarolni egy egész kendőt csupán a hatás miatt, amikor a fél szememre amúgy is vak vagyok. Elég lenne egy kalóz szemfedő a másikra, és máris elsötétül a világ.

Halk kuncogásokat hallatnak, miközben átvezetnek a házon, ki az udvarra.

A reggeli friss virágillat úgy zúdul rám, mintha legalábbis egy üvegházban laknék. A madarak csicsergését lágy dallamként viszi a szellő, amely olyan édes szimfóniát alkot, mintha Mozartot hallgatnék. Közben meg, lehet, csak anyáznak mindenkit, és minket, embereket szidnak, mekkora tuskók vagyunk.

A lépcsőhöz érve apám szorosabbra fogja a karomat, hogy el ne essek, pedig titkon ezért imádkozom, hátha az csak javítana az arcom jelenlegi kinézetén.

Amikor a vállamat súrolja a felhajtónk melletti egyik tuja ága, megállunk.

Ugye nem...?

Apám lassan leveszi rólam a selyemkendőt, de én még nem merem kinyitni a szemem. Biztos vagyok benne, hogy egy méregdrága autót kapok, és rohadtul nem hiányzik, hogy még jobban felhívjam magamra a figyelmet.

– Boldog születésnapot, fiam!! – Apu szinte a fülembe ordít, amitől majdnem megsüketülök, anyu pedig mellém rohan, és átölelve a derekamat magához szorít.

Nagyon lassan kinyitom az egyik szememet, de a reggeli kóma miatt gyorsan rájövök, hogy pont azzal próbálok meg látni, amelyikben már élet sincs hét éve, így bosszúsan leengedve a vállaimat, a másiknak is szabad utat engedek.

Amikor elém tárul az ajándékom látványa, totálisan elképedek.

Ez nem is autó! Ez egy tank!

Egy éjfekete, vadonatúj Dodge ram 1500 trx, amelynek motorháztetője egy gyönyörű vörös szalaggal van átkötve. Álmaim autója! Egy pillanatra szinte el is felejtem az életem rossz oldalát, úgy rohanok a kocsihoz és simítom végig a metálfényű karosszériát. 702 lóerő, kompresszoros 6,2 literes hemi V8-as motor, és több, mint 9 tonna. Uramatyám! Az izgatottságom a tetőfokára hág, a szüleim pedig a hátam mögött kacagnak a belőlem kitörő öröm látványától.

Hátrafordulva vigyorgok, mint a tejbetök, de amikor meglátom a szüleimet, úgy zuhanok vissza a valóságba, akár egy kiégett aszteroida.

Roppant hálás vagyok nekik ezért a csodás ajándékért, de... Nem érdemlem, meg, hogy ilyen autót vezessek. Ehhez a kocsihoz én túlságosan is szerencsétlen vagyok. Ez a királyok vasparipája. Én, kis földi halandóként nem érek fel ehhez a kiváltsághoz.

Érzékelem, ahogy szomorúvá válik az arcom, mire anyukám mosolya is lelohad, aki óvatosan közelebb jön hozzám, és megérinti a karomat.

– Mi a baj, édes kincsem? Nem tetszik? Nem erre vágytál? – Látva őt, a szívem szakad meg, amiért megint fájdalmat okozok neki. Már a puszta létezésemmel is úgy érzem, hogy minden egyes nap tönkreteszem őt.

– Nem anya, én csak... – A lábammal egy követ piszkálok magam előtt, miközben könnyek gyűlnek a szemembe. Anyukám átölel, és a hátamat simogatja, én pedig elcsukló hangon folytatom. – Én ezt nem érdemlem meg... – A vállára hajtva a fejem, könnyezem össze a kedvenc blúzát, de őt ez nem érdekli. A fejem búbjára nyom egy puszit, végül elhúzódik tőlem, és a karjaimat megfogva mélyen a szemembe néz.

– Te minden jót megérdemelsz! Te vagy életem értelme, és Nélküled ez a világ olyan sivár és üres hely lenne, amelyben nem akarnék létezni! Te teszel engem és apádat boldoggá! A mosolyod napfényt hoz az esős napokon, és a nevetésed, ha boldognak láthatlak, olyan égi öröm a szívemnek, ami miatt örökké élni akarok, csakhogy hallhassam! – A szavaira megdobban a szívem. És bár tudom, hogy csupán az anyai szeretet szól belőle, mégis erőt ad, hogy ne adjam fel. Hitet, hogy talán mégis van értelme az életemnek.

Anyukám óvatosan letörli a könnyeimet, de csak a jobb szemem alatt. A másik oldalon már rég elapadt minden. A baleset óta, már nem sír az a részem – mintha az a szemem már nemcsak látni, de érezni sem tudna.

Apukám lép elő, aki szomorú mosollyal megborzolja a hajamat.

– Ez a bajnokok autója! Pontosan ezért vettük meg neked. – Rám kacsint, én pedig a számat megnyalva ismét a Dodge-ra nézek. Majd’ megveszek azért, hogy vezethessem. Viszont, tényleg nem szeretnék ezzel suliba járni, mert félek, hogy még a végén ezt is tönkreteszik.

A szüleimre visszapillantva köszönöm meg ezt a csodás ajándékot, mire apám előhúzza a kocsikulcsot a zsebéből és átnyújtja nekem.

Hihetetlen érzés.

Életem első autójának kulcsát a kezemben tartani olyan, mintha egy szivárvány robbant volna a szívemben.

Apukám a Dodge felé biccent a fejével, és enyhén meglök, amitől felnevetek. Gyorsan a vezetőülés melletti ajtóhoz sietek, és miközben megnyomom a nyitógombot, végig az arcukat figyelem. A hangra mindhárman csak még izgatottabbak leszünk.

Óvatosan kinyitom az ajtót, és beszállok a fekete bőrülésre.

Új illata van.

Minden felület úgy csillog, akár a gyémánt. Egyszerűen csodálatos látvány.

Remegő kézzel a gyújtáskapcsolóba csúsztatom a kulcsot, majd elforgatom azt. A Dodge-ban lévő V8-as motor olyan erővel és hanggal mordul fel, hogy szinte teljes testtel beleborzongok az élménybe. Az alsó ajkamba harapva dőlök hátra, és a kormányra helyezem a kezeimet, amelyet aztán az ujjaimmal lágyan körbefonok.

Ismét könnyes lesz a szemem, ám ezúttal az örömtől és a hálától. Évek óta először, végre újra boldognak érzem magam – még, ha csupán csak pár pillanat idejére is.

Miután kellően végigsimítottam minden felületet az autón, kiszállok, hogy a házba érve felöltözzek, ugyanis nemsokára kezdődik az első tanórám. A szüleimmel közöltem a tényt, miszerint még nem szeretnék kocsival járni a suliba, és inkább szeretném kiismerni a kezelését, nehogy kárt tegyek benne egy óvatlan pillanatomban. Persze ez hazugság... Szerencsére a szüleim bevették, így nem is erősködtek a továbbiakban, szóval a szobámba sietve magamra kapok egy fekete hosszú ujjú pólót és egy farmert, végül a táskámat a hátamra dobva az arcomba fésülöm a hajamat. Ideiglenes megoldás, de nagyrészt működik. Bár a suliban mindenki tudja, hogy hegek csúfítják el a bőröm, mégis jobban érzem magam, ha nem adok alájuk még több lovat azzal, hogy vállalom a külsőm hibáit.

Elköszönök a szüleimtől, iszom még egy pohár narancslevet, majd az ajtón kilépve a buszmegállóba sietek.

A környékünkön nem sok diák van. Tulajdonképpen csak egy, rajtam kívül. Boris. Szegény srác ugyanúgy kapja a savat, mint én, de őt teljesen hidegen hagyja. Szerintem, kicsit zakkant. Az adhd-ja miatt hamar túllendül a bántalmazásokon, ugyanis míg az egyik pillanatban a fájdalmán töpreng, a következőben már azon agyal, hogy mit adjon a hörcsögeinek vacsorára. Egyszer beszélgettem vele, de annyira kiakasztott, hogy nem tud egy dologra sokáig fókuszálni, hogy ejtettem is a vele való további kapcsolatteremtés lehetőségét.

Amikor a busz végre begurul a megállóba, Boris az ajtóhoz siet. Én, néhány méterre mögötte állok meg, hogy kivárjam a soromat. Az ajtó kinyílik, Boris felugrik, hatalmas kiáltással üdvözli a sofőrt, aki már előre befogja a fülét, tudva az elkerülhetetlent. Ezután én is felszállok, majd egy fejbiccentéssel és egy halk „jó reggelt”-tel köszöntöm Fredet, aki ugyan már tapossa az ötvenedik életévét, mégis olyan fürge, akár egy koffeinnel túladagolt mókus.

A diákok rendszerint cseszegetik, meg ellopják a busz kulcsát, de Fred olyan gyorsan szalad utánuk, hogy már csak a jelenet nézése közben is elfáradok.

Az elől lévő ülésre leülve, magam mellé dobom a táskámat, és berakom a fülhallgatót. A mobilomon kiválasztom a szokásos szülinapi zenémet, ami egyszerre kapcsolja ki az elmémet és emlékeztet arra, hogy hiába a boldog pillanatok, azokat a valóság, kegyetlen erővel sodorja félre.

Amikor felcsendül a Citizen Soldiertől az I hate Myself, lehunyom a szemem. Elmerülve a gondolataimban hallgatom a zeneszöveget, és igyekszem kizárni mindent, ami körbevesz.

A mögöttem ülő boldog diákok kacajait, az undorító tojásos ételek bűzét, amit eszegetnek, a fingás szagát, amivel Corbey ajándékoz meg minket minden kibaszott reggelen. Inkább vennék a számon levegőt, hogy ne érezzem ezeket az orrfacsaró aromákat, de félő, hogy még lemarná a torkomról a nyálkahártyát, aztán végleg baszhatnám, ha még meg is némulnék egy életre.

A busz döcögve gurul be a suli parkolójába – és Jake Segura is elnémul a füleimben –, így kinyitom a szemeimet, és megragadom a táskám, hogy felkészüljek a leszállásra.

Bárcsak felrobbanna a jármű egy véletlen folytán, vagy mondjuk be is kattanhatna az egyik diák, előrántva egy gépfegyvert, hogy kinyírjon mindenkit itt helyben, de sajnos nincs ilyen szerencsém.

Az ajtó kinyílik, a többiek pedig egymást lökdösve tódulnak lefelé, mintha csak várnák ezt a fostengert, amibe belépni készülünk. Én mindig utolsónak szállok le. Intek Frednek és szép napot kívánok, de mint mindig, most is egy ér szinte elpattanni készül a homlokán, ami azt jelzi, hogy a reggeli őrület miatt, ő is már csak a műszak végét várja. Nem hibáztatlak, Fred...

Az udvaron lassan battyogva kiveszem a fülhallgatót a fülemből és zsebre teszem, végül a csengetésre várva megállok az egyik fa mellett, hogy igyak pár korty vizet az üvegemből. Odabent már úgysem marad belőle semmi...

Cody, Sam és Drake mindig megtalálja a módját, hogy az összes kajám és italom rajtam, vagy a ruháimon landoljon. Ezért általában sulikezdés előtt feltankolok, hogy ki ne száradjak a tanórák végéig. Legalábbis belsőleg...

Most mondhatnánk, hogy „hát, akkor miért nem iszok a mosdóban?”... Azért, baszd meg, mert tuti akkor lép be ez a három seggfej, hogy belenyomják a vécé kagylóba a fejemet. Inkább kibírom hazáig... Csak tesi óra után szar, de azért vannak szerencsés pillanatok, amikor is éppen nincsenek a környékemen, így rácuppanhatok az ivókútra.

A csengő megszólal a suliban, nekem pedig a vészharangok a fejemben.

Nagyot nyelve lépdelek a bejárati ajtó felé, de mintha láncokkal húznának vissza, olyan nehezen haladok előre.

A folyosóra beérve eláraszt a tömeg, és én reszketni kezdek. A szekrényemhez kellene, hogy menjek, mivel a kémia órán használatos védőszemüvegem abban van, de basszus... Az odáig vezető út rengeteg veszélyt tartogat. Nem csak az undorodó szempároktól tartok– hiszen azokra már szinte immunissá váltam. De a trió sosem hagyja, hogy felejtsek. Sosem hagyja, hogy elfelejtsem azt, micsoda egy szörnyszülött vagyok.

Remegő lábakkal, szinte úgy rohanok el a szekrényemig, és amikor elérem azt, esküszöm, úgy érzem magam, mint aki megnyert egy futóversenyt. Villámgyorsan kioldom a zárat és kinyitom, majd kivéve a szemüveget becsapom az ajtót, végül a fal mellett haladva, lehajtott fejjel, elindulok a kémia terem felé.

Hihetetlen... Olyan még sosem történt, hogy én nyugodtan ki tudjam nyitni a szekrényemet. Apró örömök az életben...

A teremhez érve azonnal berontok, és leülök a leghátsó padba, az ablak mellé. Amikor valaki megjegyzéseket tesz rám, vagy csak engem nézve elfintorodik, egyszerűen csak kinézek, és a kék eget, vagy a fákat bámulom. Amennyiben nem adok nekik táptalajt azzal, hogy reagálok rájuk, úgy hamarabb elül a vihar.

Visszaszóltam. Verekedtem. Jelentettem az igazgatónak, a szüleimnek panaszkodtam. Próbálkoztam. Mindent megtettem. De sosem vált be, csak még rosszabb lett a helyzet. Az ignorálás viszont? Bár több ideig tart, mert folyamatosan pofáznak, mégsem fajul el annyira, mint amikor szembeszállok velük.

A tanár belép a terembe, majd a három grácia is, akiknek egyből feltűnik a személyem. Igyekszem kicsire összehúzni magam, hátha ettől majd nem vesznek észre – na meg persze sosem nézek a szemükbe, elhitetve magammal, hogy ha én nem látom őket, akkor ők sem engem.

Nem vált be. Sosem válik be.

– Hey, Zombi szemű! Megvolt a reggeli agyturmixod? – Szopj le, Cody... A szemeimet forgatom, és igyekszem nem tudomást venni róluk. A tanár azonnal rájuk szól, de totálisan felesleges erőfeszítés. A három farok röhögve ül le a székekre, amiken aztán elterpeszkedve nyújtóznak ki úgy, mintha legalábbis a kocsmában lennének a következő sörre várva.

A tanóra viszonylag nyugalomban telik, eltekintve egy-egy beszólástól, ami kifejezetten a külsőmre irányul. Már megszoktam. Szinte már meg sem hallom. Csupán háttérzaj a fejemben, amelyet elnyom a bosszú véres sikolya, amit erre a három köcsögre mérek a fantáziáimban.

Az óra végeztével ismét utolsónak megyek ki, a tanárral egymás mellett haladva. Tudom, hogy ott várnak rám a folyosón. Tudom, hogy az ignorálásom felbőszítette őket.

Az ajtón kilépve viszont nincsenek sehol. A fejemet kapkodom mindkét irányba, mivel a nyomorék bal szemem miatt nem kicsit lecsökkent a látóterem.

Nem látom őket.

Viszont észreveszek valaki mást.

És amikor rám pillant, a szívem szinte megszűnik dobogni.

2. Fejezet

Mirabelle Vexley.

A leggyönyörűbb, legmenőbb lány a Blackridge Akadémia történetében. Szőke derékig érő haja és kék szemei, akár egy megtestesült angyalé. Picivel alacsonyabb nálam, pedig én sem vagyok magas a magam százhetvenöt centijével, de ő mindig magassarkú cipőket hord, ezáltal a tekintete egymagasságba tud kerülni az enyémmel.

Már amikor közelebb jön hozzám...

Akaratlanul is elmosolyodom, amikor rám néz, és szinte már a kezemet is kissé felemelem, hogy integessek neki, de ekkor Drake halad el mellettem olyan erővel, hogy az ütközéstől a földre esem.

A táskám a padlóra zuhan, és mielőtt érte nyúlhatnék, hogy felvegyem, Cody hatalmasat rúg bele, amitől az méterekre tőlem áll meg, egyenesen Mirabelle lábai előtt. Megpróbálok felállni és nagyot nyelek, de Sam a térdhajlatomba tapos a bakancsával, amely fájdalom hatására összeszorulnak a szemeim.

Francba már... Így beégetni egy jó csaj előtt...

Végül röhögve továbbhaladnak, nekem pedig végre sikerül felállnom. Leporolom a nadrágomat és a pólómat a könyökömnél, majd nagyon lassan lépdelve és lehajtott fejjel, Mirabelle felé sétálok a táskámért.

Senki sem mozdul.

Amikor a három seggfej megáll mellette, megtorpanok. Egy pillanatra a táskámra nézek, majd vissza rájuk, de azonnal elkapom a tekintetem, és csak remélni tudom, hogy nem támadnak be megint.

Egy lépést előre lépek, mire Drake is ugyanígy tesz.

Megállok.

A mellettem elsuhanó diákoknak fel sem tűnik a jelenlétem. Nincs, aki segítsen. Egy tanár sem sétál a folyosón.

A fogaskerekek veszettül dolgoznak a fejemben és a számat harapdálom, mitévő legyek. Hagyjam a táskát a francba, vagy kockáztassak meg egy esetleges bunyót?

Végül minden erőmet összeszedve ismét előre lépek egyet.

Drake megint leutánoz.

Mintha egy kibaszott western filmben lennénk.

Már csak néhány lépés választ el gúnyosan vigyorgó képétől, én pedig egyre jobban rettegek. Amióta tavaly eltörték a sípcsontomat egy iskolapaddal, azóta óvatosabb lettem a közelükben.

Nem merek tovább menni...

Érzem, ahogy reszket a testem, ők viszont csak nevetnek. Kivéve Mirabelle-t, aki hirtelen felkapja a padlóról a táskámat és elém dobja.

Annyira meghökkenek a tettétől, hogy mozdulni sem tudok.

– Hagyjátok már a francba ezt a nyomorékot! Nem látjátok, hogy mindjárt összeszarja magát? Kurvára nincs kedvem a következő órán ezt szagolgatni... – A szavai, akár a sav, úgy marják a lelkem. Mirabelle megüti a három seggfej fejét, akik undorodva mérik végig a testem, végül megfordulva otthagynak a folyosón egyedül.

Bár fáj, amiket mondott, mégis úgy érzem valahol mélyen legbelül, hogy meg kellene köszönnöm a tettét.

Amikor már úgy vélem, tiszta a terep, körülnézek, majd gyorsan lehajolok a táskámért, hogy felvegyem.

A csengő megszólal, én pedig nagyot sóhajtok.

Megint látnom kell őket. Mindezek után is...

A fal mellett szorosan haladva, a tekintetem a padlóra szegezve haladok előre a történelem teremig. A sarkon befordulva megtorpanok, ugyanis Mirabelle és a három farok az ajtó előtt nevetgél és beszélget. Visszahúzódom a folyosóra és várok.

Amikor meghallom a tanár hangját, gyorsan kifordulok, végül a teremhez sietve, utolsóként lépek be a diákok közé.

– Khm...Szaros... khm... Zombi... – Köhögések közé rejtve az így is tökéletesen kivehető szavakat, Sam megpróbál elgáncsolni, de a reflexeim gyorsabbak, és átugrom a lábfejét. Egy kibaszott olimpikon veszett el bennem...

Itt is a leghátsó padba ülök. Egyedül.

A suli kezdete óta nincs padtársam. Nincsenek barátaim. Mindenki vagy fél, vagy undorodik tőlem. Két éve tart ez a rémálom, mert míg az általános iskolában egészen elfogadóak voltak velem kapcsolatban, addig itt durván kiélesedett a helyzet.

Éppen ezért – és hogy levezessem a bennem felgyülemlett stresszt és fájdalmat –, nagyon sok időt töltök otthon az Xbox előtt. Az egyik kedvenc játékom a Call of Duty, ahol a hangomon kívül semmit sem érzékelnek belőlem, így ha csak online is, de azért rengeteg „barátra” tehettem szert. A világ minden tájáról jönnek játékosok, akikkel együtt ütjük el a délutánok és az éjszakák nagy részét, miközben beszélgetve egymással, megismerjük a másik kultúráját és hazáját.

A történelem a kedvenc tantárgyam. Minden vágyam, hogy felnőttként antropológus legyek, és hogy megértsem, kik voltunk, mielőtt papírra írtuk volna a történelmünket – hogy a csontok, a szokások és a néma hagyományok nyelvén olvassam el az emberiség valódi múltját.

A biológiát is nagyon szeretem, és akár orvos is lehetnék... de jobban szeretem a csontvázakat, akik már nem beszélnek. Az emberek bántanak. A hullák már nem ítélkeznek...

A tanár felvezeti a tananyagot, majd elővesz az asztala alól egy üvegtálat, amelyben kis papírfecnik vannak félbehajtva. Összeráncolom a homlokom, hogy vajon mit akarhat, amikor végre megszólal.

– Srácok! Mivel elérkezett az utolsó iskolában töltött hónapotok, úgy gondoltam zárjuk le az évet egy csoportos feladattal! – Ó, a picsába már... Csalódottan hajtom le a fejem és a számat harapdálom. Tudom, hogy senki sem akar velem dolgozni... Az előző két tanévben is egyedül maradtam. Remélem, most is így lesz.

Mr. Langdon elindul a tállal a padsorok között, viszont csak a fiúk húznak az üvegből. Gyanúsan körbenézek, de senki nem érti, mi folyik itt.

– Kicsit csavartam a dolgon... Mivel az osztálynak épp a fele lány, és a fele fiú, így most az urakon múlik, melyik hölgy, kinek a párja lesz. – Jajj, ne! Csak ezt ne!

Amikor megáll előttem, mosolyogva rám néz.

– Ardyn. Húzz kérlek egy nevet! – Nem akarok! Nagyot nyelek, végül remegő kézzel a tálba nyúlok, és a legfelső papírlapot kiemelem belőle. Mr. Langdon továbbsétál, én pedig a pad alatt óvatosan kihajtom a fecnit.

Amikor meglátom a nevet, szinte majd’ kiugrik a szívem.

Mirabelle Vexley.

Szégyenlős mosolyra húzódik a szám, és egyre szaporábban veszem a levegőt.

Mirabelle lesz a párom. Most mégsem szeretnék egyedül dolgozni...

Az elmém olyan csodás képekkel kínoz, ahol a kezünk véletlenül összeér, amikor ugyanazért a chipsért nyúlunk, miközben a házában tanulunk. Ahol lassan rám néz, eltűri a hajam, hogy megérintse a hegeimet, miközben kedvesen rám mosolyog... Ahol...

– Na, mi van, Zombi? Kinek kell bukósisakban jönnie, hogy megvédje az agyát? – Cody szavai visszarángatnak a kegyetlen valóságba, én pedig elfordítom az arcom. A tanár rászól, de hiába. A fél osztály hangosan nevet, a másik fele pedig csendben próbálja visszafojtani azt.

A kis papírlapot – kincsként őrizve – a nadrágzsebembe csúsztatom, ám ekkor jön az igazi gyomros, amitől majdnem elájulok. A tanár előremegy, végül összecsapja a tenyereit és felszólal.

– Nos! Most, hogy minden fiatal férfi társunk húzott, sorban haladva olvassuk fel a papírlapokon szereplő hölgyek nevét, hogy megtudják, milyen szerencsések, amiért ilyen csodás párjuk lehet! – Bassza meg! Bassza meg! Ne! Mindjárt hányok! Kérlek, drága édes Istenem, ne tedd ezt velem!

Szinte pánikrohamot kapok.

Veszett ütemben kapkodom a fejem kiutat keresve, de mint mindig, most is a kibaszott ablak mellé ültem, a legtávolabb az ajtótól. Útközben vagy öten kapnának el, míg odaérnék.

Miután az előttem lévők mind felolvasták a neveket, én következem. A szememben könnyek gyűlnek, a torkom összeszorul, és a testem reszket.

Kérlek, hadd tartsam titokban! Könyörgöm!

Miután percekkel később, többszöri felszólításra sem jött ki hang a számon, Mr. Langdon mellém lép, és közelebb hajolva a fülembe szól.

– Mr. Krave... Kérem, olvassa fel a becses hölgy nevét... – Könyörgöm, ne tegye ezt velem! A számat összepréselve próbálom visszafojtani a sírásomat, miközben a kezeimmel a nadrágomat szorítom. – Ardyn. Legyél szíves... – Remegő ujjakkal húzom elő a papírdarabot, amelyet teljesen összegyűrve nyújtok át a tanárnak.

A fejemet leszegve várom az elkerülhetetlen véget, mire ő kihajtja a papírt, és felolvassa a rajta szereplő nevet.

A szememet lehunyva egy könnycsepp gördül végig az arcomon, miközben a trió huhogását hallgatom. Mirabelle azonnal felugrik a helyéről, én pedig rögtön odakapom a fejem. Résnyire nyitott ajkaim közül maradásra szólítanám, de ő sokkal gyorsabb nálam...

– Fúj, baszd meg! Az kizárt, hogy én ennek az elbaszott élőhalottnak a tanulótársa legyek! Már a látványától is elmegy az étvágyam! – Feszítő mellkassal hallgatom Mirabelle szavait, amikor hirtelen... elsötétül előttem a világ.

Az orvosi szobában térek magamhoz. Ahogy megpróbálok felülni, Mr. Langdon hangját hallom meg, aki odasietve hozzám, a kezeivel visszanyom az ágyra.

– Óvatosan, Ardyn! Feküdj még kicsit! Elájultál... – Legalább kiszakadtam abból a szar helyzetből, amibe belerángattál...

A tanár úr és a nővér még beszélgetnek, Mirabelle-t az igazgatóiba küldték a kirohanása miatt, engem pedig idehoztak, hogy megnézzék, mi a franc a bajom.

– Megmértük a vérnyomásod, és nagyon magas volt. Szedsz rá valamilyen gyógyszert, kisfiam? – A doktornő kérdést tesz fel, de nekem még mindig sajog a fejem.

– Öhm... Nem, semmi bajom. Csak... nem reggeliztem. – Hazudok. Többször kezeltek már depresszióval az elmúlt hét év során, de kimagasló sikereket sosem értünk el. Számtalan erősségű és hatóanyagú antidepresszánst, nyugtatót és kedélyjavítót szedek, de nem szeretném, ha ez kiderülne, mert még a végén drogos zombinak hívnának...

– Ejnye, kisfiam! A reggeli nagyon fontos étkezés! Tessék szépen ügyelni rá! – Nyald ki a seggem...

A doktornő legyint a kezével, én pedig felállok a vizsgálóágyról és Mr. Langdon felé fordulok, aki a vállamra helyezi a kezét.

– Menj haza, Ardyn! Pihend ki magad, majd én szólok az igazgatónak, hogy mi történt. – Ezer örömmel! Ha ezt tudom, minden nap elájulok...

A táskámat a kezembe véve osonok ki az orvosi szobából, végül körülnézve a folyosón, szélsebesen a bejárati ajtóhoz sietek.

Francba...

Mivel voltam akkora marha, hogy ne kocsival jöjjek, most sétálhatok haza.

Egyáltalán nincs kedvem a szüleim aggódó arcát bámulni, ezért úgy döntök, hogy inkább a házunkhoz közeli tavas parkba megyek.

Az útra beteszem a fülhallgatómat, és a telefonomat rácsatlakoztatva elindítom Ludovico Einaudi – Experience című zenéjét.

A baleset után, hosszú évekig jártam még zongoraórákra, és ez volt a kedvenc szabadidős tevékenységem. Ám a középiskola elkezdésével, mintha minden érzést kiöltek volna belőlem. Immunissá váltam. Immunissá váltam a szép és jó dolgokra, amelyek addig örömet okoztak. Két éve nem nyúltam hozzá a zongorámhoz, amelyet az ötödik születésnapomra kaptam a szüleimtől.

Minden szerdán és szombaton órákat töltöttem az egyedileg készített hófehér Steinway előtt. A zongora nyolcvannyolc billentyűje mind más-más érzést idézett fel bennem. A szomorú napokon a mély hangokban kerestem vigaszt, míg a boldog pillanatokban a magasabb hangokon táncoltak az ujjaim.

Viszont most, már nem érzem a kezeim alatt felcsendülő lágy dallamok simogatását. Már nem érzem a lelkembe tóduló meghitt könnyebbséget. És már nem érzem magam boldognak. Csupán a hiányt érzem... Az űrt, amely minden egyes leütött hang után csak még nagyobb lesz.

Minden hang, amit valaha szerettem, ma már vágásként hasít belém. Minden egyes billentyű leütése, egy újabb tőr a szívembe. Egy fájdalmas, előre megkomponált, véres dallam, amely szilánkként hatol át megsebzett lelkemen.

A tóhoz érve a padra ülök, és a mozgó víz felszínét bámulom. Beszívom a táj adta friss levegőt, majd lehunyom a szemem. A szél süvítése a fák között lágyan csiklandozza a bőröm, és a napsugár, mely az égbolt tetején pihen, a leveleknek köszönhetően lassú fénytáncot jár az íriszem előtt.

Bárcsak örökké itt maradhatnék...

Bárcsak kitörölhetnék minden fájó emléket az elmémből és a szívemből.

Bárcsak meghalnék. Ugyanis akkor végre békére lelhetnék...

Bárcsak meg se születtem volna.

Ahogy a gondolataim ismét sötét irányt vesznek, könnyek kezdik el égetni a szememet. Az arcomon végiggördül a forró sós áradat, én pedig levegő után kapva a mellkasomat szorítom.

Miért nem halhattam meg hét éve?

Miért kell tovább élnem, drága Istenem?

Miért nem vittél magaddal...?

Miért kell ennyi kínt átéljek??

Miért hagytál így itt, eltorzítva, reménykedő szívvel...?

A fájdalom, amit érzek, leírhatatlan. Senki sem érti meg. Senki sem akar megérteni. Mindenki csupán addig kapargatja a felszínt, amíg még neki is biztonságos. Addig, hogy még ne törjenek össze a lelkemet nyomó súly alatt.

A gyógyszereimet már elzárták a szüleim. A késeket úgyszintén... Azt hiszik, hogy ezzel megvédhetnek. Pedig nem kell penge ahhoz, hogy elvérezzek. Mert a gondolataim már rég megtették helyettük. Ezerszer is naponta...

Esélyt sem adnak, hogy gyorsan véget vessek ennek az egésznek, a lassú és fájdalmas haláltól pedig félek... Gyáva vagyok. Egy gyenge szar, aki mindennél jobban meg akar halni, mégis féli a kínt. A halálig vezető út mindig rögös. Én pedig csak bukdácsolok rajta...

Órákig bámulom a víz felszínét.

A halak néhol felbuknak, a szitakötők szárnyain pedig felfénylenek a narancsszínű sugarak. A gyerekek a szüleikkel játszanak, a kiskutyák pedig boldogan szaladnak az eldobott labda, vagy faág után.

Minden olyan békés... Minden olyan ártatlan.

Minden olyan elérhetetlen...

Haza kell mennem.

Nem törhetem össze anyukám szívét.

Akkor sem, amikor az enyém már rég szilánkjaira szakadt...

Végül elnyomva magamban mindent – ahogyan eddig is –, erőt veszek magamon és felállok. Egy utolsó vágyakozó pillantást vetek a vízre, amelyben minden vágyam megfulladni, de ehelyett megfordulok és hazaindulok.

Folyamatosan Ludovico szól a fülemben. Halvány mosoly kúszik az ajkaimra, ahogy elképzelem a zongorán általam játszott dallamot.

Annyira beleéltem magam. Annyira át tudtam szellemülni, és átadni magam az érzésnek.

Annyira szerettem...

De a fájdalom átvette a vágy helyét, és már nem maradt azon kívül semmi, amiért titkon nyúlhatnék.

Semmi, ami még életben tartaná halott lelkemet...

A házunk elé érve, kiveszem a fülhallgatót és zsebre teszem, majd kiürítem a postaládát és bemegyek. Az előtérben isteni illatok árasztják el a levegőt, és én mélyen beszívom azokat. Sült csirke, burgonyapürével és kukoricasalátával.

A másik születésnapi ajándékom.

Akaratlanul is elmosolyodom, mert bár a napom nagy része egy kupac fos volt, az elkövetkezendő perceket epekedve várom.

A konyhába belesve megpillantom anyukámat, aki háttal állva nekem, a tűzhelynél tevékenykedik. Fejhallgatóval a fején riszálja a fenekét, én pedig a szám elé kapom a kezem, hogy el ne nevessem magam. A mozdulatait, angyali hangjának éneke kíséri, bennem pedig feltörnek a régi szép emlékek, amikor az ágyamon ülve, álomba dalolta fáradt testemet.

Mielőtt összejöttek volna apuval, anyu egy helyi kis jazz zenekarban énekelt. Igazi lázadó volt. „Élj a mának”, meg a többi hasonló szarság... Imádom, amikor ezekről az időkről mesél.

Apu mellett, és a születésem után megkomolyodott ugyan, de néha azért még feltör a régi énje, ami megmelengeti a szívemet.

Szeretem őt vidámnak látni...

Pontosan ezért gyűlölöm magam ennyire, ugyanis a boldogságának én vagyok az egyik fő oka. A tudat, hogy egy esetleges tettem miatt elveszítse a mosolyát, minden sejtemnek megállást parancsol.

Éles hangja szakít ki az elmélkedésemből, ugyanis most jön a refrén...

Annyira megijedek a váratlan fordulattól, hogy hangosan elnevetem magam, mire anyu lekapja a fejéről a fejhallgatót és kuncogva hátrafordul.

– Ardyn! Te kis sunyi, hallgatózol?? – Hirtelen hozzám szalad és elkezdi csikizni az oldalam, amitől annyira röhögni kezdek, hogy még a könnyem is kicsordul.

– Anya, ne! Állj le, légyszi! – Elmenekülök előle és a nappaliba rohanok, mire ő utánam fut, végül a kanapé két oldalán nézünk egymással farkasszemet.

Mindketten vigyorgunk és fújtatunk.

– Ardyn...

– Anyaaa... – Egy gyors mozdulattal felugrik a kanapéra, én pedig hátrébb lépek ijedtemben, és kikerekednek a szemeim. Na, baszki! Anyu elkapja a karomat és magához húz, de csikizés helyett átölel és megpuszilja a csúnya részt az arcomon.

– Jajj, kisfiam... Meddig élvezhetjük még ezt? Nemsokára tizennyolc éves leszel, aztán pedig itt fogsz hagyni bennünket... – A szavaira nagyot nyelek, hiszen valóban így lesz. Itthagyom őket... De nem úgy, ahogy ő gondolja. Ugyanis nem egyetemre fogok menni, hanem öngyilkosságot fogok elkövetni.

Még közelebb húz magához, én pedig szorosan átölelem őt.

– Szeretlek, anya...

Két évet adtam nekik.

Két évet, hogy felkészüljenek az elengedésemre...

3. Fejezet

Az ínycsiklandó ebédet követve a szobámba sétálok.

Még harminc nap...

Kimondva nem tűnik soknak, viszont én mégis éveknek érzem.

A harminc napból nyolc nap hétvége, tehát hivatalosan már csak huszonkét nap van hátra a tanévből. Amennyiben mondjuk hetente egyszer „elájulnék”, még nyerhetnék három napot...

Tizenkilenc nap... Így már tényleg nem tűnik soknak.

Az ágyra dőlök, és a mennyezetet bámulom.

Hófehér.

És makulátlan.

Egyetlen repedés, vagy piszok folt sincs rajta, ami elcsúfítaná.

A parányi gödröcskék, akár milliónyi pórus egy tökéletes és hibátlan emberi arcon.

Egykor az enyém is ilyen volt...

Oldalra dőlve felülök, majd a padlóra lecsúszva, az ágy felé fordulok. Hátranézek, hogy be van-e csukva az ajtóm, és mivel hangokat sem hallok a folyosóról, óvatosan kiszedem a már meglazított csavarokat az ágykeret oldalán.

A falécet leemelve – és a térdeim elé helyezve –, feltárul előttem az én titkos kis rekeszem, ahol a „kincseimet” tartom. A rejtekhelyem, amelyről senkinek sincs tudomása.

Előveszem belőle az orvosi anamnézist, amit minden születésnapomon átolvasok, emlékeztetve magam arra a szörnyűségre, amely megpecsételte az életem.

Az ágyam melletti sötétkék szőnyegen ülve, elkezdem olvasni a sorokat.

Beteg neve: Ardyn Krave

Születési idő: 2009. 06. 01.

Kora a baleset idején: 9 év

Felvétel dátuma: 2018. 06. 01.

Kórház: Bozeman Regional Medical Center, MT

Osztály: Sürgősségi / Szemészet / Plasztikai sebészet

Beutalás módja: Mentőszolgálat által, helyszíni vérzés és eszméletvesztés miatt

Baleset típusa: Üvegszilánkos trauma – arcon és szemen áthatoló sérüléssel

Anamnézis:

A 9 éves fiú, játék közben átzuhant egy nagyméretű üvegablakon, amely több éles szilánkra tört, ezek közül egy hosszanti üvegszilánk áthatolt a bal arcfélen, végighúzódva a hajtövi résztől az állkapocsig, keresztülvágva a bal szemgolyón.

Sérülések leírása:

ARC:

– Mély, haránt irányú vágott seb a bal temporo-frontális régiótól (hajtő), áthúzódva a bal halántékon, szemkörnyéken, arcgolyón, állkapocsig.

– Másodlagos lineáris sérülések a nyaki elülső részen, vélhetően a lezuhanás közbeni becsapódástól.

SZEM:

– Bal szemgolyón perforáló sérülés, áthatolás a corneán és íriszen keresztül.

– Írisz roncsolódott, pupilla szerkezete megsemmisült.

– Súlyos hyphema, belső vérzés, lens diszlokáció.

– Retina leválás, fényreflex teljes hiánya – irreverzibilis látásvesztés.

– A pupilla optikailag nem rekonstruálható, írisz maradvány szürkés, teljes terület lefedett, fényreakció nulla.

Beavatkozások:

– Sürgősségi sebtisztítás és idegentest-eltávolítás

– Arc és nyak mélyréteges sebvarrat (több mint 80 öltés)

– Bal szemen pars plana vitrectomia, íriszdebridement

– Szemgolyó megőrzése – funkció nélkül, esztétikai célból.

Köszi... Kurva kedvesek vagytok...

– Javasolt: későbbi iris-protézis beültetés (kozmetikai célra). Majd, ha befagy a pokol... Így is évekig szenvedtem, annyira fájt a felépülés.

– Konzílium: pszichológia – trauma feldolgozás támogatása. Jah... Hát ez nem jött össze.

Záró diagnózisok:

– S06.0 – Koponyaalapi trauma gyanú

– H05.6 – Orbitasérülés (szemüreg)

– H11.3 – Szemgolyó idegentest nélküli laceratiója

– H27.0 – Aphakia (lencsehiány)

– H59.0 – Iatrogén szövődmények (sebgyógyulás)

– T20.3 – Nyaki vágott seb.

Bárcsak artériát ért volna... De, persze nem volt ilyen szerencsém.

További megjegyzés:

„A bal pupilla anatómiailag hiányzik, az írisz részben konzerválható maradványokkal látható. Fényreakció nincs. A szem vak, de megőrizhető a formai esztétika. „Esztétika”... Arcon húzódó hegek húzó érzést keltenek, hosszú távú korrekció szükséges lehet.”

Rongyosra olvastam már ezt a szart, és szinte kívülről tudom, mégis látnom kell leírva, hogy ez tényleg a valóság. Ugyanis nagyon ritkán... de néha elfelejtem ezt az egészet. Olyankor azt hiszem, én is normális vagyok, mint a többiek... hogy én is csak egy átlagos tizenhat éves srác vagyok, akinek az egyetemi felvételi a legnagyobb gondja, meg hogy reggelente égnek mered a farka.

Ám ez nem így van...

Én már sosem leszek normális.

Anyukámék többször is felajánlották, hogy menjünk el plasztikai sebészhez, de én mindig nemet mondtam. Éveken át jártam rekonstrukciós műtétekre.

Összesen huszonhetet végeztek el rajtam...

A fájdalom és a kín, ami ezzel járt, egy idő után már elviselhetetlenné vált.

Szinte teljesen eltűnt a gyerekkorom.

Tizenhárom éves koromig tűrtem azt, hogy orvosról orvosra járva, teleszurkáljanak, vagdossanak, aztán meg újra összevarrjanak, még élő emberré.

Megannyi Frankestein és az ő szörnyszülött kis teremtményük...

Nem bírtam tovább csinálni.

Összehajtom az anamnézist, majd egy gyors pillantást hátravetve, visszacsúsztatom azt a helyére.

Amikor betolom a papírt a résbe, hirtelen megcsillan alatta a kis fém eszköz, amelyet a zsebpénzemből vettem néhány hónapja. Egy vékony penge... Mely minden percben olyan erősen hívogat magához, hogy néha szinte már csak ezeket a hangokat hallom a fejemben.

Ismét hátrapillantok, végül lassan, de érte nyúlok.

Kicsatolom az övemet.

A térdemig lehúzom a nadrágom, és feltűröm kissé a boxerem, így láthatóvá válik minden eddigi hegem, amelyek sosem gyógyulnak be.

Nem hagyom nekik.

A testem egy börtön... Én pedig minden erőmmel igyekszem kivágni magam belőle.

A felsőtestemen nem élvezhetem a penge okozta megkönnyebbülés érzését, ugyanis a szüleim azonnal észrevennék egy esetleges medencés kikapcsolódás során.

A vékony fémet az ujjaim között tartva közelítek a bőrömhöz, majd a combomon lentről felfelé haladva elkezdek számolni.

Tizenhat.

Tizenöt.

Tíz.

Hét.

Kettő.

Egy...

Szinte már teljesen begyógyultál...

A pengét a heg széléhez érintve nagyot sóhajtok, végül hátradöntve a fejem, lehunyom a szemeimet. A szám lágy mosolyra húzódik, amikor megérzem az éles vágás okozta érzést a bőrömön.

Most végre én irányítok.

Most nem a környezetem, hanem én döntök a sorsom felett.

Érzem, ahogy közeledek a combartéria felé, így kicsit mélyebbre nyomom a pengét.

Csupán néhány másodperc...

Ennyi időbe telne, mire elvéreznék.

És akkor... Végre magával ragadhatna az a békés álom, amelyben örökké élhetnék.

Mosolyogva nyitom ki a szemem, hogy lenézzek. A penge élén még ott táncol egy vérszínű gyöngyszem, amely úgy csillog, akár a rubint. Minden halál után vágyó lélek ékköve.

A kezem megáll...

Csupán egyetlen mozdulat.

Egyetlen mély vágás, és végre csend lenne.

Az ajkamba harapok, miközben a bőrömön legördülő vörös vért figyelem, mely a nadrágom belsejébe csöppen.

Mélyen beleszívok az orgona illatú levegőbe, és összeszorítom a szemeimet. A pengét a vágásba nyomom, hogy elindítsam azt a végső útjára.

Minden a mai nappal kezdődött.

Minden a mai nappal vált a mennyországból pokollá.

És minden a mai nappal ér majd véget...

Résnyire nyílt ajkaim között szapora sóhajok játszanak.

És amikor megmozdítanám lelkem szabadulásának kulcsát, az ajtóm hirtelen kivágódik...

– Ardyn. – Bassza meg!!! Villámgyorsan az éjjeliszekrény alá dobom a pengét, majd a nadrágomat felfelé húzkodva vergődök a padlón, mint egy bogár, amit most fújtak le. – Uramisten, kisfiam! – Hátrapillantva észreveszem anyut, amint épp a szemeit takarja el a kezével, miközben félig el is fordul tőlem a testével. – Csak szólni akartam, hogy apád hazaért! Ha... végeztél a... jajj, istenem... Lent várunk! – azzal kisiet a folyosóra, és becsapja maga mögött az ajtót. Remek... Most meg azt hiszi, hogy itt recskázok... Nem tudom, melyik a rosszabb.

Nagy nehezen sikerül felhúznom a nadrágom, de mivel még nem kezeltem le a vágást, csurom véres lett amiatt, hogy hirtelen félbeszakítottak. Még mindig a földön fekve a falnak döntöm a fejem, végül dühösen az ágyba rúgok.

Néhány perccel később, amikor már kellően kiforgattam az ép, meg a béna szememet is, megkeresem a pengét és visszateszem a helyére. Miután lefeküdtek a szüleim, majd letisztítom. Visszahelyezem a lécet és beillesztem a csavarokat a helyükre, végül felállok, hogy az íróasztalom alsó fiókjából kivegyem az elsősegély dobozt.

Mivel nem ejtettem mély vágást, ezért néhány fertőtlenítő kendő és egy nagyobb sebtapasz elég is lesz, hogy elfedjem a frissen felsértett heget. A nadrágomat leveszem, majd az ágy mellé dobom, hogy végül a többi szemetemmel együtt, kidobhassam azt a kukába.

A szekrényhez sétálva egy tiszta farmert veszek elő, ami szinte teljesen hasonlít az előbbire, így gyanút nem keltve indulhatok el a földszintre, hogy üdvözöljem apámat.

A frissen felsértett seb húzódik, és csíp a fertőtlenítő miatt, de végre a fizikai fájdalom elvonja a figyelmemet a lelkemben dúló kínokról.

A lépcső aljához érve észreveszem a szüleimet, amint a konyhai boltív alatt kacarásznak. Amikor feltűnik nekik a jelenlétem, anyukám egyből hozzám rohan, apu pedig széles vigyorral üdvözöl.

– Szia, bajnok! – Fáradt mosolyra húzódik a szám, miközben anyu elkapja a karom, végül elkezd a konyha felé ráncigálni.

– Gyere, Ardyn! Apu hozott neked valamit! – Még egy meglepetés? Már a Dodge-dzsal is túlszárnyalták önmagukat. Nagyot sóhajtva lépek előrébb, és amikor észreveszem az étkezőasztalra kihelyezett kétszintes tortát, felkuncogok. – Csokis-málnás! A kedvenced! – Valaha, az volt... És, bár az íze mit sem változott az elmúlt években, én valahogy már mégsem érzem azokat az édes örömteli aromákat, amelyeket nyújtani tudna.

Anyukám a székhez irányít és leültet, majd meggyújtja a gyertyákat és apu mellé lép. Egymásra pillantanak, végül felém fordulva fakadnak dalra.

– Boooooldog, boooldog, boldog születésnapot, Ardyn! – A gyertya aranyszínű lángjába meredve hallgatom a bájos kis éneket, mely minden egyes dallamával csak még mélyebbre taszít a saját poklomban. Az egyes és a hatos szám tetején lassanként olvad a viasz, jelezvén az elmúlást, amelyre még éveket kell várnom.

Bárcsak az egyes mellett nyolcas szám lenne... Akkor végre teljesülne a leghőbb vágyam, amelyet minden születésnapomon kívánok.

Az ének végeztével, a szüleim közelebb lépnek hozzám, míg, én még mindig meredten bámulom a gyertyák lángját. Anyu átöleli a vállamat, majd egy lágy puszit adva a fejem tetejére, a fülemhez hajol.

– Kívánj valamit, édesem! – Lehunyom könnyek áztatta szememet, és olyan erősen koncentrálok, mintha legalábbis varázserővel rendelkeznék.

Meg akarok halni. Kérlek, istenem, engedd, hogy végre vége legyen...

Nagyon szívok a csoki illatú levegőbe, végül egyetlen lélegzetvételnyi erővel fújom el a két gyertyát, melyt követően a szüleim tapsolni és ujjongani kezdenek. Apu beleborzol a hajamba, anyu pedig a konyhaszekrényekhez sietve elővesz három tányért, három villát, és a lakatra zárt fiókból egy hatalmas, éles kést.

Egy kést...

Egy mentőövet.

Végig a csillogó pengén tartva vágyakozó tekintetem, figyelem, ahogy anyukám a tortába nyomja azt, majd egy határozott mozdulattal több szeletre vágja.

A szívem szaporán ver, amikor leteszi a kést az asztalra.

Csupán egy karnyújtásnyira van... Még éppen elérném...

A kezem már szinte megmozdul, amikor anyu elém rakja a tortaszeletet, melyt követve az arcomhoz ér, amely érintéstől azonnal felugrom a helyemről, akár egy veszélyben lévő kisállat. A szék felborul a hirtelen mozdulattól, én pedig hátrálni kezdek.

– Ardyn... – Zihálva pislogok, miközben egy könnycsepp gördül le az arcomon, a szüleim tekintete pedig rémültté változik. – Kicsim... Mi a baj? – A szívem hevesen ver, és úgy érzem, mintha csapdában lennék.

Anyukám óvatosan közelít, én pedig a szeme láttára roppanok össze.

Gondolkodás nélkül a karjaiba von, amint kitör belőlem a keserves sírás. Szinte összerogynak a térdeim, de ő megtartja a testem.

– Édesem! Itt vagyok! Mi van veled? – Egyre csak sírok és anyu oldalát szorítom, aki az érzéstől felszisszen. – David, segíts már, az isten szerelmére! – Apu azonnal hozzánk siet, anyu finoman elenged, én pedig apukámmal együtt a földre rogyok.