SZARAJEVÓI MARLBORO
ÚJRATÖLTVE

részlet

Fordította

Csordás Gábor

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Miljenko Jergović: Trojica za Kartal. Sarajevski Marlboro remastered,
Zágráb, Bodoni, 2022.

Copyright © Miljenko Jergović and Bodoni, 2022.

All rights are represented by Fraktura, Croatia.

Hungarian translation © Csordás Gábor, 2025

Magyar kiadás © Jelenkor Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva

Borítóterv © Tillai Tamás

Borítókép: töltényhüvely © Fanny Schertzer:
Sarajevo Tunnel Museum, Wikimedia Commons

Egy megkerülhetetlen életrajzi részlet

Mozi

Egy zöld, kerek tárgy hever a nappali asztalán. Gumiból készült, nedves szivacs van benne, szabálytalan időközönként belenyomja az ujját, hogy papírokat vegyen föl az asztalról, űrlaptömböket lapozzon át, kikeressen egyet a kötelezvények százai közül. A végelszámolások elkészítésének ideje van, én is azt a pillanatot lesem, amikor ujjaim a gumitárgyba nyomódnak, hogy megnedvesedjenek a szivacson, aztán megragadom ezt a névtelen tárgyat, talán nedvesítőt, amelyet leírni sem könnyű, az orromhoz emelem, és mélyen beszívom gumiszagát. Undorító és vonzó szag. Beleborzongok, élvezem az undort. Aztán mindjárt vissza is teszem, hogy az ujjai, mielőtt megszáradnának, megtalálják, hogy a minden mozdulattól az orrára csúszó szemüvege felém ne forduljon, és rám ne förmedjen, hogy mit művelek. És így telik az idő, telik a szombat, február van, de a hőtárolós kályhát kikapcsolták, odakint mintha május lenne, május, rügyeznek a koromlepte gyümölcsfák gyászos ágai a külvárosi kertekben és udvarokban, macskák tekeregnek és vernyognak nemi nyomorukban, az emberek meg egyre idegesebbek az elmaradt tél miatt. Tizenkét éves vagyok. Megdagadtak a nyirokmirigyeim, de ezt ügyesen titkolom. Azt hiszem, halálos beteg vagyok, és ezért semmit sem tudok már elolvasni. Minden könyv túl vastag, egyiknek sem fogok a végére érni az állapotom miatt. Az egyetlen, amit igazán élvezek, lesben állva várni a pillanatot, amikor a három ujj, a mutató, a középső és a gyűrűs, megérinti a nedvesítőt, én pedig azonnal elkapom és mélyen beszívom gumiszagát.

Az ujjak visszatolják a szemüveget, amely kis híján túlcsúszott az orr hegyén, aztán a kéz ott marad a levegőben, leveszi a szemüveget:

– Veljko nem jelentkezett, akarsz velem moziba jönni?

Veljko a fiúja, udvarlója, szeretője – nem tudom, melyik szó illik rá, élete két-három nagy szerelmének egyike. Már évek óta a tengert járja, a világ kikötőit, képeslapokat küld neki rövid, sablonos üdvözlettel. Szerelmi vallomások nélkül, pedig az illene egy magányos tengerészhez a szerelmének küldözgetett képeslapokon. Veljko nős, van két gyereke, de épp azért szállt hajóra – gondolja ő –, hogy ne legyen az asszony mellett, akit nem szeret, inkább neki küldözgessen képeslapokat, akit szeret. De ezt nem írja meg, hiszen – gondolja ő – a képeslapokat bárki olvashatja.

Valamelyik olasz kikötőből azt írta, január utolsó napján Splitbe érkezik, és ha nem lesz nagy hó, február második szombatján Szarajevóba jön. Akkor már játszani fogják a Dubrovnik moziban azt a filmet, amelyikről az egész világ beszél. Ő kihagyta Hongkongban, csak hogy együtt nézhessék meg. Vegye tehát meg a mozijegyeket, ő pedig majd fölhívja telefonon reggel, február második szombatján, mielőtt elindul Splitből Szarajevóba.

Megvette a jegyeket, de a férfi nem telefonált. Délután ötig várta. És ki tudja, mi minden meg nem fordult a fejében. Erről soha nem tudtam semmit. És nem kérdezhettem meg. Kénytelen voltam kitalálni, mit gondolhat. Aztán pedig, miután kitaláltam, mintha nem róla, hanem magamról írtam volna.

Így aztán végül föladta. Miközben a szemüveget feltolta az orrán, talán még reménykedett, de aztán, keze még a levegőben, meggondolta magát.

– Jössz velem moziba?

Veszekedős a hangja. Ha azt mondom, hogy nem, akkor ő sem megy el, hanem késő estig dolgozik a végelszámoláson, aztán itt alszik el az asztal mellett, a fejét papírokkal betakarva. Dühös és sértett lesz, és holnap majd fáj a feje. Szeretném bosszúból azt felelni, hogy nem megyek vele moziba, de mégsem mondom. Érdekel a film. Ki tudja, milyen állapotban leszek a jövő hétvégére, amikor egyedül mehetnék moziba.

– És Veljko?

– Semmi Veljko. Nem jelentkezett.

Ez a kérdésem aprócska bosszú volt. Köröm, amely feltépte az eleven szerelmi sebet.

Lépésben ereszkedtünk lefelé a Sepetarevacon, mintha egy olyan lejtőn siklanánk, ahol nem érvényesek a gravitáció szabályai. Kitártam a karomat, és átöleltem a nedves tavaszi levegőt. A sötétséget öleltem, amely ezen az órán és ebben az évszakban mély, mint az éjszaka, és ritkán éreztem át ilyen világosan az általános létezés és pusztulás könnyűségét. Gulliveri léptekkel vetem le magam a meredélyen, kétfelől elhúznak mellettem a szomszédok ablakai, a jól ismert csillárok, a magányos égők a nyomorultak otthonaiban, a kockás pokróccal letakart háromlábú székek, a mekkai fekete követ ábrázoló kelimszőnyegek a falakon, a kovácsoltvas polgári csillárok, tarka tapéták, megvilágított bölcsők, az öregek szentképekhez hasonlóan megvilágított arca, egy nyugtalan középkorú asszony, amint éppen gyógyszert vesz be, valakinek az apja kinyitja a televíziót rejtő szekrény ajtaját, zajlik a meccs, valakik legyőznek valakiket, ám a mieink végül mindig kikapnak; és mindez, és ennél még sokkal több a szemem elé tárult, ahogy balra néztem, ahogy jobbra néztem, miközben előttem és alattam, amint jobbra nézek és jobbra indulok, kitárul a város, mint az ébredő tudata, amikor még egy bajnak sem volt ideje eszébe jutni. Aztán menet közben, a képzelt halál elől menekülve, megtapintom a duzzadt nyirokmirigyeket a nyakamon, a hónom alá dugom a kezem, keresem a megdagadt nyirokcsomókat, rémülten élvezem a váratlanul megrövidült időt. Mintha semmi sem következne a film után, amit meg akarunk nézni.

– Mi van veled, mit csinálsz?

– Semmit! – mondom, és behúzom a nyakam.

A városban járunk, a Tito utcai drogéria előtt, és minden vízszintes megint. A világ ellenállása visszatér, minden tárgy visszanyeri esése súlyát. Ő Milde Sorte cigarettát vesz a trafikban, én a sarkában vagyok, élvezem a hűtőpultok és hűtőszekrények neonfényét, a hosszú, hideg és kékes csöveket, amelyek a halál utáni örök élet ígéretét hordozzák. A boltban legyek zümmögnek, a tavasz megjelenése korán felébresztette őket. Méregetik az átlátszó fóliába hanyagul becsomagolt húsdarabokat a hungarocell tálkákon, de nem repülnek be a téli fagyba. Azt hiszik a nyomorultak, hogy idekint örökre nyár lesz. Gúnyolódom a legyeken, sajnálom őket, egyáltalán nem kétlem, hogy okosabb vagyok náluk.

A mozi előtt tömeg. Pitralon és nehéz női illatszerek szaga, háború előtti urak szürke öltönyben, kalappal, a hölgyek a retiküljükben keresgélnek, ő üdvözöl valakit, én a súlyos, vastag üvegen át nézem azokat, akik már bejutottak, jól érzik magukat, beszélgetnek, míg ránk még hosszú út vár, rendetlen sor van előttünk, sokaság tolong a bejárat felé, a két megtermett fiatalember felé, akik nyáron Zaostrogban és Trpanjban úsznak és ugrálnak le a magas sziklafalról, ők ellenőrzik a jegyeket, és beletelik némi időbe, míg elmegyünk mellettük, az év pedig 1978 vagy 1979, szombat, február közepe, és az idő még mindig lassan múlik. Amikor nem figyel rám – ideges, mert cigarettázik, viszont cigarettázni tilos a moziban, és neki már ez a tilalom jár a fejében –, megérintem a nyakamat, a kezemet a trikóm alá, aztán a hónom alá dugom, keresem az új nyirokcsomókat, a mirigyeket, közelgő pusztulásom csillagait, és tapogatom őket, mintha ezzel a tapogatással bármit is véglegesen megállapíthatnék és megerősíthetnék. Ez a vég, gondolom, jóllehet semmit sem tudok erről a végről. A gyermekkor végén járok, a romlás nagy korszakának végén, és minden, amit megéltem, minden, ami nőtt rajtam, a romlás és a vég jegyében áll. Növekedve romlottam. Iskolába jártam, hogy romoljak. A képzeletem szétesett, mint egy ázott kartondoboz, amiből kipotyognak és legurulnak a Sepetarevacról a göröngyös-gömbölyű gránátalmák, a göröngyösségük miatt ugrálnak gurulás közben. Hamarosan eltűnnek. Ilyen a képzeletem, elrontotta az iskolába járás, a növés, a megmenekülés mindenkitől és mindentől. Csak a felnőtt, szétszórt képzelet nem fél már a sötéttől. Nem félek többé a sötéttől, de félek a mirigyektől, amelyek hol kivirulnak, hol elmúlnak, amelyekben gyűlik valami.

– Mit csinálsz, bolhás lettél a macskától?

– Azok macskabolhák. Emberre nem mennek át.

– Akkor miért vakarózol? Rühös vagy?

– Nem vakarózom.

– Akkor mit csinálsz?

– A kezemet melegítem.

– Fázol?

– Nem fázom, hanem csak úgy melegítem.

Végre bemegyünk. Csengetnek. Friss a levegő. Láthatatlan, nagy ventilátorok működnek. Titkos alpesi virágok illatoznak. Lassan megyünk be a moziterembe, aprókat lépve, mint a járókeretes öregek. Az erkélyen van a helyünk. Az erkély a Dubrovnik moziban széles és tágas. Itt vannak a legjobb, a legdrágább helyek. Veljkóra számítva a legdrágább jegyeket vette. Most először sajnálom egy kicsit. A magány érzése, mikor nem érkezik meg Veljko, a sötétségtől való félelem felnőtt változata. Azt hitte, nem lesz egyedül, és este a legjobb helyen lesz a moziban, vele. Hogy végre nem lesz egyedül, a sötétség nélküli sötétben, a moziban.

A város a sárban. Nehézipar, Zenica, magas, karcsú kémények égetett téglából, tökéletesen kerekded hengerek, amelyekből a haladó emberiség sűrű és fekete füstje árad. Barátok kockás ingben. Kirándulások az acélműben, a vasgyárban, a haladás előállításáért folyó hajszában végzett munka után. Korsó sör, gyorsítónak whisky, hosszú beszélgetések, éjszakai kirándulások, befejezetlen szerelmi históriák…

És az élet, pontos szinkópás ütemben, amely különbséget tesz a világ és a paradicsom, a valóság és a film között. A film az élet pontos szinkópázása. Érzem ezt, míg a zsúfolt Dubrovnik moziban ülünk, a nagy teljesítményű klímaberendezés légáramában, amelyet nemrég szereztek be a villamosipar, a haladás előállításáért folyó hajsza legújabb vívmányaként. De a berendezéssel nem érkezett használati utasítás, vagy nem tudnak angolul, és nem tudják elolvasni, vagy űzi őket valami, az embereket, akik a mozit vezetik, mert a berendezés mindig teljes erővel működik, a levegőt hatalmas légcsavarok, propellerek, ventilátorok cserélik, amelyek egy fordulattal annyi levegőt mozgatnak meg, amennyi egy évre elég volna. És a levegővel, úgy tűnik, az idő is mozgásba jön. Az idő órák, napok és évek zuhatagával árad, sodor mindent maga előtt, elpusztítja az embereket és az épületeket, széthordja az emlékeket, könyvekbe mint sírokba süllyeszti őket. Könyvekbe, iskolafüzetekbe, noteszekbe, emlékkönyvekbe, határidőnaplókba, naplókba és naptárakba filctollal, rosszul fogó golyóstollal, kereskedők kétszínű ceruzájának vörös felével bekarikázott dátumokkal telefon- és fűtésszámlák hátoldalára, a papírra, amibe évekkel korábban, ki tudja, mikor, a pék a kenyeredet csomagolta, cédulákra, újságról letépett, végig nem olvasott könyvbe tett papírdarabkákra írt telefonszámokkal – kié, a szám mellett nincs név? –, és mindeközben távoznak az emlékek, otthagyják őket, mint a koporsóban, mint a sírban.

Közben a mirigyeket tapogatom a nyakamon. A kezemre üt. Hogy látja a sötétben?

Aztán egy zongora mellett ülnek, egy nagy amerikai dalt énekelnek, éles, mint a kés, Vietnámmal kapcsolatos. Ahol a barátok próbálják megmenteni barátjukat az őrülettől, és orosz rulettet játszanak.

Erre emlékszem.

– Figyeled? – mondom elég hangosan.

Valaki rám szól, hogy hallgassak, moziban vagyok. Csak erre várt.

Aztán elindul a stáblista, az emberek fölállnak, mindenütt kigyulladnak a fények, és megvilágítják az elmúlt két-három órára érzéstelenített életeket. Várakozó állapotban voltak ezek az életek, amelyekre most fény esik. Igyekszem nem vizsgálgatni a mirigyeket, amelyek időközben megduzzadtak. Az imént hátrahagyott félelmek a Dubrovnik mozi fényeiben hirtelen összeraknak, mint egy több részből álló babát. A film kész, az élet jön.

Amikor, még öregebb öregekként lépegetve, kimegyünk, rajtam kívül még mindenkit hipnotizál, érzéstelenít a film. Az én félelmemet a mirigyektől a film fölerősítette. Valahányszor újra megnézem majd, márpedig ezt a filmet az elkövetkező negyven év alatt legalább tizenkétszer megnézem még, eszembe fognak jutni, ha csak egy pillanatra is, a nyirokcsomóim. És talán megérintem előbb jobb, aztán bal kézzel azt a hármat, amelyik úgy sorvadt el a nyakamon, hogy soha nem tűnt el.

De aztán a moziból kijőve, ahogy a lépteink megnyúlnak, minden tüdőt egyszerre hallok föllélegezni, vagy egymás után, újra meg újra, ahogy hullámokban kijutunk. Minden fehér ebben a sötétségben, ebben a homályban, ebben a szörnyű éjszakában. A levegő éles, mint a selyem, mintha egy évszázad telt volna el azóta, hogy bementünk a moziba, és a hó legalább egyméteres. Most is esik, és nem láttuk, mikor kezdett el esni. Nem is sejthettük, hogy esik. Már nincs fülledtség, hideg van, de olyan hideg, ami jót tesz a tüdőnek és a léleknek.

A Nagy Park mellett megyünk fölfelé. Mosolyog.

– Min mosolyogsz? – kérdezem.

– Csak úgy. Jól érzem magam.

A következő pillanatban a hógolyója eltalálja a fejemet, a tarkómat, nem éppen gyöngéden, és jéghideg hócsomók csúsznak le a nyakamon. Borzongva megfordulok, mi van veled? kérdezném, de nem kérdezem, hanem fölmarkolom a havat, bosszúszomjasan, ő meg visít:

– Ne, ne! – mintha máris eltaláltam volna, mintha már a gallérjába gyömöszöltem volna egy marék havat.

Akkor éjszaka utoljára hógolyóztam anyámmal.

Tartalom

Egy megkerülhetetlen életrajzi részlet

Mozi

Az események rekonstrukciója

Tanítónő

Bolond szív

Fecske

Egy zsák pénz

Egy szép nap

Mániás

Konvojban

Spangli

Kórboncnok

Bélyeggyűjtő

A hármas villamos vezetője

Oboás

A vak

A tolvaj nő

Željko

Fütty

Hasibnál

Justa

Pašić szomszéd

Ház

Mészáros

A Dragoman-dosszié

Haver

A Szent József temetőben

Ismet

Nasszer

Kék szaxofonok

Who will be the witness

Vázák

Megjegyzés a történetekhez

Seid Serdarević: Két imagináció ugyanarról a korról

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu-n!

Felelős kiadó Nagy Boglárka

A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Szenderák Bence

A szöveget gondozta Ruttkay Helga

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Tördelte Kaposvári Franciska

ISBN 978 963 518 436 1

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Linux Libertine – SIL Open Font License

Public Sans – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License