Fordította

Gyárfás Vera

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Soraya Chemaly: Rage Becomes Her – The Power of Women’s Anger

Atria Books, An Imprint of Simon & Schuster, Inc., New York, 2018

Első kiadás

Copyright © Soraya Chemaly, 2018

Magyar kiadás © Libri Könyvkiadó, Budapest, 2025

Hungarian translation © Gyárfás Vera, 2024

Minden jog fenntartva

Borítókép © omergenc/Getty Images

A dühös nőknek,

a pimasz lányoknak,

a férfiaknak, akik bíznak bennünk,

és a szeretetért és támogatásért

mindenekelőtt

anyámnak, Normának;

a lányaimnak, Isabelle-nek, Caroline-nak és Noelnek;

és a férjemnek, Thomasnak

Az érzés a leghitelesebb út a tudás felé.

AUDRE LORDE

A tudatosság elérése érdekében tett minden lépés (itt áll ebben a könyvben) természetellenes lépés.

ADRIENNE RICH, A THE PHENOMENOLOGY OF ANGER SZERZŐJE

TARTALOM

Bevezetés: Örülök, hogy megismerhetlek, harag

1. Mérges lányok

2. Nők ≠ kenyérpirítók

3. Dühös testek

4. A gondoskodás feladata

5. Az anyák dühe

6. Mosolyogj, bébi!

7. Cseppenként telik be a pohár

8. Szavakkal kifejezhetetlen

9. A tagadás politikája

10. Saját harag

Végszó: A bölcs harag

Köszönetnyilvánítás

Néhány szó a forrásokról

Jegyzetek

BEVEZETÉS ÖRÜLÖK, HOGY MEGISMERHETLEK, HARAG

Amikor a szüleim 1965-ben összeházasodtak, hatalmas esküvőjük volt; több mint húsz órán át tartott, és ötszáznál is több vendéget hívtak. A fényképeken hosszú estélyiben ragyogó nők és jól szabott fekete öltönyben mosolygó férfiak elegáns csoportokban állják körül a másfélszer másfél méteres asztalt beterítő tortát.

A szüleim a nászajándékba kapott porcelánkészletet tartották a legnagyobb becsben. Az aranyszegéllyel díszített fehér tányérok többet jelentettek egy költséges ajándéknál: a felnőttkort jelképezték, és azt, hogy a közösség és a család áldását adja mind a házasság intézményére, mind erre a konkrét házasságra. Anyám számára az identitása alapjait testesítették meg: a női létet, a leendő anyát, a család tápláló erejét. Gyerekkoromban csak nézhettük ezeket a tányérokat, de nem nyúlhattunk hozzájuk, anyám tányérhierarchiájának legfelső polcát foglalták el. Amikor a testvéreimmel kicsik voltunk, csak a legritkább, legkülönlegesebb alkalmakkor vettük elő őket, és olyankor is nagyon vigyáztunk rájuk.

Ezért bámultam szótlan döbbenettel tizenöt éves koromban, amikor anyám a konyha előtti hosszú verandán állva egyik porcelántányért a másik után hajította messzire a forró, párás levegőben. A konyhánk egy magas domb tetejére épített ház második emeletén volt. Végignéztem, ahogy a tányérok egymás után elrepülnek, és éles, egyenletes pályát írnak le, mielőtt darabokra törnek a lenti teraszon.

A kép élénken él a fejemben, hangokat azonban nem tudok felidézni. Úgy emlékszem, anyám néma csendben dobálta a tányérokat szépen egymás után, amíg el nem fogytak. Egyetlen pisszenés nélkül. Fogalmam sem volt, tudja-e egyáltalán, hogy látja valaki. Amikor végzett, visszament a konyhába, és megkérdezte, milyen napom volt, mintha mi sem történt volna. Nagyon szerettem volna megérteni, amit láttam, de úgy éreztem, ez most nem a kérdezősködés ideje, úgyhogy leültem leckét írni, anyukám pedig nekilátott a vacsorakészítésnek, és a nappal lassan átadta a helyét az éjszakának. Soha nem beszéltünk az akkor megtapasztalt haragról.

Miért nem tanuljuk meg, hogyan kell dühösnek lenni?

Az emberek többségéhez hasonlóan én is információk hiányában, másokat figyelve ismertem meg a haragot: hogy ki hogyan kezeli ezt az érzelmet, és hogyan bánik másokkal, amikor mérges. Nem emlékszem, hogy a szüleim vagy más felnőttek beszélgettek volna velem kimondottan a haragról. A szomorúságról igen. Irigység pipa, szorongás pipa, bűntudat pipa. De a haragról nem. Úgy tűnik, a lányoknál ez sajnos mindig így van. A szülők többet beszélgetnek az érzelmekről a lányokkal, mint a fiúkkal, de a haraggal nem foglalkoznak. Emlékezzünk vissza: milyen körülmények között hallottunk először az érzelmekről, különösen a dühről? Fel tudunk idézni olyan alkalmat, amikor számunkra fontos felnőttekkel vagy példaképekkel a haragról beszélgettünk, vagy arról, hogyan kezeljük? Ha nők vagyunk, nagy valószínűséggel nemmel válaszolunk.

Az én korai haragértelmezésemről mindent elárul a tányérdobálós incidens. Anyámban valószínűleg forrt a méreg, de kívülről mindig vidámnak és boldognak tűnt. Amikor ebben a formában, egyetlen hang nélkül eresztette szabadjára az érzéseit, egy sor információt adott át nekem: például hogy a haragot magányosan éljük át, és nem érdemes beszélnünk róla másokkal. Hogy a dühünket jobb megtartani magunknak. Hogy amikor az érzések előbb-utóbb felszínre törnek, az eredmény félelmetes, megdöbbentő és pusztító lehet.

Anyám viselkedése nagyon is gyakori a nőknél: kiadta a mérgét, de oly módon, hogy az ne legyen hatással a kapcsolataira. A legtöbb nő egyedül vagy társaságban is átélhet intenzív haragot, de tudatosan vagy tudattalanul hajlamosak sorrendet felállítani a kapcsolataikban – otthon, a munkahelyen, de még politikai kontextusban is – annak alapján, hogy kimutatják-e a negatív érzelmeiket, és ha igen, hogyan.1

A tányérdobálás is egyfajta megküzdési mechanizmus, de nem eredményes vagy egészséges módja a harag kifejezésének. A megküzdés gyakran együtt jár önmagunk elhallgattatásával és a tehetetlenség érzésével. Ha így adjuk ki a dühünket, az nem ugyanaz, mint időszakos, a világ átalakítását segítő érzelemként elképzelni a haragot. A tányérdobálással mindenesetre anyám elérte, hogy dühös lehessen, de ne tűnjön annak. Hogy megmaradjon „jó” asszonynak, tehát ne legyen követelőző, hangos, ne fejezze ki az igényeit. Az eset több mint harmincöt éve történt, de azóta is érvényes, hogy a társadalmi normák határozzák meg az érzelmeinkkel kapcsolatos gondolatainkat és érzéseinket, különösen a nők és a harag terén.

Először vizsgáljuk meg, hogy mi történik, amikor dühbe gurulunk. A harag fiziológiai, genetikai és kognitív feldolgozással összefüggő tényezők együttállásából születik. Van, aki például könnyen méregbe gurul, ez a „hajlamszintű düh”, más viszont lassabban dühödik fel, és elsősorban akkor, ha provokálják – utóbbi az „állapotszintű düh”. Ugyanilyen meghatározó azonban a kontextus is. A provokációra adott reakciónk és az, hogy miként értékeljük és ítéljük meg a helyzetet, a jellem és a kontextus folyamatos összjátékának eredménye. Fontos emellett, hogy hol és kire vagyunk mérgesek, nem beszélve arról, milyen szerepe van a haragnak a szélesebb társadalomban (vagyis milyen az „érzelmi kultúra”).

Bár a harag belső tapasztalat, a megnyilvánulását és a kultúrában elfoglalt helyét mások elvárásai és a társadalmi tiltások határozzák meg. A szerepek és a feladatok, a hatalom és a kiváltságok is különböző módon keretezik. Azt, hogy mit gondolunk a haragról, hogyan éljük át és mihez kezdünk vele, egy sor tényező befolyásolja: a kapcsolatok, a kultúra, a társadalmi státusz, a hátrányos megkülönböztetés mértéke, a szegénység és a hatalomhoz való hozzáférés. A vizsgálatok szerint a különböző országok és régiók – de még akár egyazon állam szomszédos közösségei is – sajátos haragprofillal rendelkeznek, más-más viselkedésmintákkal és társadalmi dinamikával. Például bizonyos kultúrákban a harag a gőz kieresztését szolgálja, míg máshol a hatalomgyakorlás egy formája.2 Az Egyesült Államokban a fehér férfiak haragját sokszor indokoltnak és hazafiasnak ábrázolják, a fekete férfiakét viszont bűncselekménynek, a fekete nőkét pedig fenyegetésnek. A nyugati világban – márpedig ennek a könyvnek ez a vizsgálódási területe – a nők haragját gyakran az őrülettel társítják.

A harag nem egyirányú, hanem része azon végtelen mentális, fizikai és intellektuális visszacsatolási hurkoknak, amelyek a tudatunk felszíne alatt munkálkodnak. Néha „másodlagos” érzelemnek is nevezik, mivel sokszor más, rejtett érzések idézik elő, például a szégyen vagy a félelem. A harag a feszültség, a fájdalom vagy a szomorúság részleges kiváltó oka is lehet, amit talán nem mindig sikerül azonosítani, de ha közelebbről szemügyre vesszük az ilyen jellegű tapasztalatainkat, megfigyelhetjük, hogy gyakran az elfojtott vagy a nem megfelelő mértékben kimutatott harag húzódik meg a háttérben. Egyesek szoronganak a haragtól, és ettől csak még dühösebbek lesznek. Másoknál testi tünetekkel jár, fizikai kényelmetlenséget okoz, ettől pedig türelmetlenek, boldogtalanok lesznek, és az egészségi állapotuk is romlik. A haragnak ezek a visszacsatolási hurkai sokszor közvetlenül kapcsolódnak az el nem ismert társadalmi igazságtalansághoz. A nőknél a visszacsatolási hurkot leggyakrabban a hátrányos megkülönböztetés idézi elő, amely tagadás esetén erősödik, fokozva ezzel a stresszt és annak hatásait.

Természetesen mindenki szokott mérges lenni. Kutatások bizonyítják, hogy ilyen téren gyakorlatilag nincs különbség a férfiak és a nők között. Ha mégis van eltérés, az cáfolja a sztereotípiát, hogy a férfiak az úgynevezett dühösebb nem. Később tárgyalandó okokból a nők a beszámolók szerint gyakrabban, hevesebben és tartósabban éreznek haragot, mint a férfiak.3 A haraghoz köthető esetek többsége nem fizikai, hanem verbális interakcióval jár, és a nők nagyobb valószínűséggel használnak dühre és agresszióra utaló szavakat, mint a férfiak. Ezenkívül a férfiak gyakrabban társítják a hatalmat a harag élményével, a nők viszont inkább a tehetetlenséghez kötik.

Ha mindenki ismeri a haragot, miért a nőkre koncentrálunk? Miért számít a társadalmi nem?

Mert hiába tapasztalják meg hasonlóképpen a haragot a nők és a férfiak, nagy különbségek vannak az érzésekre adott reakciókban és abban, ahogy a környezetük reagál rájuk. A férfiak és a nők fiziológiailag is máshogy reagálnak a haragot előidéző provokációra. Azt pedig, hogy milyen mértékben tudjuk használni a haragot a magánéletünkben, illetve a civil és politikai életben, nagyban meghatározza, milyen szerepelvárások kapcsolódnak (sokszor egymással átfedésben) a társadalmi nemünkhöz és a rasszunkhoz. A nők reakcióit, hiába intenzívebbek, rendre semmibe veszik a közbeszédben, a harag dinamikájának tanulmányozása során és a javasolt „dühkezelési” megoldások kidolgozásánál.4

A bináris gendersémák nap mint nap össztűz alá kerülnek, lassan lebontjuk őket, mégis mélyen átszövik az életünket. A gendersémák – a gyerekkorunkban elsajátított általánosító megállapítások – egyszerűbbé teszik körülöttünk a világot, ugyanakkor életben tartják a hátrányos megkülönböztetést. A születéskor kiosztott férfi és női kategóriák azonnal meghatározzák, hogyan jelöljük ki családon belül a szerepeket, tulajdonságokat, feladatokat és pozíciókat. Ugyanilyen erősen befolyásolják azt is, hogyan éljük meg az érzéseinket, illetve mások hogyan reagálnak rájuk.

A gyerekek már korán, családi körben megtanulják, hogy a fiúkat és a férfiakat a haragjuk megerősíti a hagyományos nemi szerepükben, a lányokat és a nőket viszont megingatja. Többnyire gyerekkorban tanuljuk meg, hogy a harag nőietlen, csúnya és önző érzelem. Sokunknak azt tanítják, hogy a haragunk terhet jelent mások számára, fárasztóvá és antipatikussá válunk tőle. Hogy eltávolítja tőlünk a szeretteinket, taszítja azokat, akiknek tetszeni szeretnénk. Hogy eltorzítja az arcunkat, és csúnyák leszünk tőle. Ez még azokra is igaz, akik feszült vagy veszélyes helyzetben csak a harag segítségével védekezhetnek. A kislányokat nem a düh felismerésére és kezelésére tanítják, hanem arra, hogy féljenek tőle, rejtsék el és alakítsák át.

A harag és a férfiasság ugyanakkor szorosan összefonódik, és kölcsönösen erősíti egymást. A fiúknak és a férfiaknak is kordában kell tartaniuk az indulataikat, a külvilág a haragjukat sokszor mégis erénynek tekinti, különösen akkor, amikor mások megóvása, védelme vagy terelgetése a cél. A haragról a pusztítás, a hangerő, a tekintély, a közönségesség, a fizikai agresszió és a dominancia jut eszünkbe, a vele kapcsolatos megfogalmazásokat pedig az erőszak és a férfiasság közhelyeibe rejtjük. A fiúk korán megismerkednek a haraggal, sokkal behatóbban, mint más érzésekkel, és ez többféleképpen is hátrányt jelent nekik és a társadalomnak egyaránt. Mivel a közvélemény arra ösztönzi őket, hogy semmiképp se tűnjenek nőiesnek (más szóval ne legyenek empatikusak, sebezhetőek és együttérzők), sokszor az egyetlen érzelmi alternatívájuk a visszahúzódás vagy az agresszív dühkitörés.

Amikor a családból kikerülünk a közösségekbe, olyan rendszerek részeivé válunk, amelyek nemcsak erőforrásokat és kulturális tőkét biztosítanak, hanem érzelmi mintákat is. A társadalmi nemünk keveredik a rasszal, az osztállyal, az életkorral, valamint identitásunk és társadalmi helyzetünk egyéb aspektusaival, és ennek megfelelően alakul ki a viselkedésünk, illetve az, ahogyan bánnak velünk.

Nincs olyan nő a világon, aki ne lenne tisztában azzal, hogy a haragját rossz szemmel nézik. Ennek belátásához nincs szükségünk könyvekre, vizsgálatokra, elméletekre és specialistákra. Az elmúlt években lányok és nők ezrei előtt szólaltam fel iskolákban, konferenciákon és vállalatoknál. Utána kivétel nélkül mindig két dologgal jönnek oda hozzám: mondjam el, hogyan állhatnak ki magukért „anélkül, hogy dühösnek vagy elkeseredettnek tűnnének”, és el akarják mesélni, hogy amikor kimutatják a haragjukat a női mivoltukat érintő kérdésekben, kételkedő, sőt sokszor agresszív reakciókkal találkoznak.

A nők nem egyformán élik meg a hátrányos megkülönböztetést, de a végeredmény ugyanaz, akár haragról, akár csak határozottabb fellépésről van szó: megkapjuk a „bolond”, az „irracionális”, vagy akár az „eszelős” jelzőt is. Amikor zaklatottak vagyunk és – mint a vizsgálatok tanúsítják – hajlamosak vagyunk átcsomagolni, elfedni, eltéríteni a dühünket vagy kisebbíteni a jelentőségét, azért teszünk így, mert pontosan tisztában vagyunk azzal, milyen árat fizetünk, ha kimutatjuk a fogunk fehérjét. A társadalmunk elképesztő kreativitással szorítja háttérbe és nyilvánítja betegesnek a nők haragját. Számomra mindig is egyértelmű volt, hogy már akkor is elkönyvelhetnek „dühös nőnek”, ha kimondom, amit gondolok, és azonnal megbélyegeznek, hogy túlérzékeny, irracionális, „szenvedélyes” vagy akár hisztérikus vagyok, akinek egy tiszta gondolata sincs, és képtelen objektív lenni.

Amikor egy nő intézményes, politikai vagy szakmai környezetben mutatja ki a haragját, automatikusan áthágja a nemi normákat. Ilyenkor idegenkedésbe ütközik, ellenségesnek, ingerlékenynek és antipatikusnak látják, és a szakmai hozzáértését is megkérdőjelezik – márpedig ez a halál csókja azoknak, akiktől a társadalom az emberi kapcsolatok ápolását várja. Sokan, akik hajlandók egy haragosnak tűnő, agresszív férfinak dolgozni, kevésbé toleránsak egy hasonlóképpen viselkedő női főnökkel. Amikor a vita hevében egy férfi dühbe gurul, a vitapartnerei nagyobb valószínűséggel hagyják meggyőzni magukat. Ha egy nő reagál hasonlóképpen, általában pont ellentétes a reakció. Sokunkat már alaptermészetünknél fogva dühösnek tekintenek, és ilyenkor jelentős kockázattal jár, ha határozottan lépünk fel, megvédjük magunkat, vagy kiállunk a számunkra fontos ügyek mellett. A „dühös fekete nő” sztereotípiája miatt újra és újra elhallgattatott fekete lányok és nők például gyakran intézményes erőszaknak vannak kitéve, amennyiben kimutatják jogos haragjukat. Nem véletlen, hogy a vizsgálatok szerint a férfiak – a nőkkel ellentétben – úgy érzik, a harag hatalommal ruházza fel őket, hiszen az ő esetükben ez valóban így működik.

Mindez finom, örök érvényű tanulságokkal jár. A nő először „édes kis hercegnő”, később „drámakirálynő”, végül „kezelhetetlen kurva”. Az igazságtalanság ellen tiltakozó lányokat kinevetik és kigúnyolják. A felnőtt nőket túlérzékenynek és szélsőségesnek nevezik. Ezek a megfogalmazások és ezek a reakciók – akár a családban, akár a tömegkultúrában – arra tanítanak, hogy a dühünket sem nekünk, sem másnak nem szabad komolyan vennie. A nők idővel már arra számítanak, attól félnek, hogy a haragjukra gúny és nevetés lesz a válasz. Valaki személyes nézőpontjának, tudásának és jogos aggályainak következetes elutasítása – más szóval a gaslighting vagy gázlángozás – rendkívül káros, sokszor bántalmazásnak is minősíthető. A nők azért hallgatnak arról, hogy mire van szükségük, mit szeretnének és mit éreznek, mert negatív reakcióra számítanak, a férfiak pedig ezért választhatják olyan könnyen a tudatlanságot és a dominanciát a bensőségesség helyett.

A nők dühét általában minden téren elítélik, kivéve azokat a helyzeteket, amikor a harag megerősíti a nőkkel mint a gondoskodás és az utódgondozás felelőseivel kapcsolatos, nemi szerepekre vonatkozó sztereotípiákat. Más szóval lehetünk mérgesek, de csak valaki más érdekében. Ha a nő abban a szerepben mérges, ahol a „helye” van, például anyaként vagy tanárként, tiszteletben tartják, az indulatát pedig általában megértik és elfogadják. Ha azonban átlépi a határokat és olyan területen mutatja ki a dühét, ami a férfiak játszóterének számít – a hagyományos politikában vagy a munkahelyen –, szinte mindig retorziókra számíthat.

A nők számára nem létezik gyógyír a fenti gondolatok és társadalmi normák ellen, következésképp sokszor annyira a részünkké válnak, hogy a haragot összeférhetetlennek érezzük a számunkra kijelölt elsődleges szereppel, a gondoskodással. A nők egy része már a harag leghalványabb jelétől feszengeni kezd, akár saját magáról, akár más nőkről van szó. Nem akarunk dühösnek látszani, ezért tépelődünk. Mindent megteszünk, hogy „racionálisnak” és „higgadtnak” tűnjünk. Kisebbnek mutatjuk a haragunkat, frusztrációnak, türelmetlenségnek, elkeseredésnek vagy ingerültségnek nevezzük, vagyis olyan szavakkal illetjük, amelyek a haraggal ellentétben nem támasztanak elvárásokat a társadalom és a közösség felé. Megtanuljuk visszafogni magunkat: a hangunkat, a hajviseletünket, az öltözködésünket, és mindenekelőtt a szóhasználatunkat. A harag általában arról szól, hogy „nemet” mondunk egy olyan világban, ahol a nőket arra kondicionálják, hogy szinte soha ne mondjanak „nemet”. Még a technológia is ezt erősíti, hiszen a tiszteletteljes, női hangon megszólaló virtuális asszisztensek (például a Siri, az Alexa vagy a Cortana) számára az „igen” és a „mit tehetek érted?” kérdés az első számú elvárás, a létezésük alapja.

Gyakran kerülünk hátrányba a mélyen belénk ivódott női szokás miatt, hogy mások igényeit és kényelmét tesszük az első helyre. A lányok és a nők megtanulnak elnémulni, hogy csökkentsék a feszültség és a konfliktus esélyét, valamint hogy tompítsák a kockázatos interakciókat és helyzeteket. Megtanultuk, hogy a haragunk elnémítása kulcsfontosságú a kiszámíthatatlan férfierőszak elkerülése érdekében. Abban a társadalomban, ahol a férfierőszak sok nő számára mindennapos valóság, egyszerűen nem tudhatjuk, hogy mit lép a férfi – akár ismerős, akár idegen –, hogy nem válik-e agresszívvá. Az egyetlen lehetőségünk, hogy bizakodunk, reménykedünk, és minimálisra csökkentjük a kockázatot.

Mindezt tetézi az a mindent átható hallgatás, amely a nők kényszerű óvatosságát övezi. Így aztán, mint látni fogjuk, a minket otthon, az iskolában és a munkahelyen körülvevő férfiak sokszor kifejezetten eltagadják a tapasztalatainkat, vagy éppen fogalmuk sincs arról, hogy a megnyilvánulásainkat rendre gondos mérlegelés előzi meg. A férfiaknak leesne az álla, ha tudnák, valójában mennyire mérgesek a körülöttük élő nők, és átlátnák a nőket némaságra kárhoztató struktúrákat.

Mindenképp le kell szögeznünk, hogy ezek tanult, konkrétan az egyes társadalmi nemekhez kötődő viselkedési formák. Sok férfi haragja a tipikusan „nőiesnek” nevezett formában nyilvánul meg, ahogy nőkre is jellemzők lehetnek a „férfias” szokások. Akiknél erősebbek a férfias jellemvonások, nagyobb valószínűséggel mutatják ki nyíltan és feszengés nélkül a haragjukat, míg a nőiesebb természetű emberek jobban fékezik a haragot, és gyakran más érzelmekkel leplezik. Az androgün, nem bináris/genderfluid emberekre kevésbé jellemzők a nemi alapú megnyilvánulások és szerepek, következésképp termékenyebb formában fejezik ki a dühüket, és általában eredményesebben kontrollálják és használják az érzelmeiket.5

A harag olyan, mint a víz. Megpróbálhatjuk gát mögé parancsolni, eltéríteni vagy figyelmen kívül hagyni, ám végül megtalálja az utat, méghozzá általában a legkisebb ellenállás felé. Mint a könyvben kifejtem, a nők sokszor a testükben „érzik” a haragot. A feldolgozatlan harag nyomot hagy a megjelenésünkön, a testünkön, az étkezési szokásainkon és a kapcsolatainkon, alacsony önbecsülést, szorongást, depressziót vált ki, a hatására kárt tehetünk magunkban, és akár fizikai megbetegedést is okozhat. A károk azonban nem csak fizikaiak. A haraggal kapcsolatos nemi sztereotípiák hatására megkérdőjelezzük saját magunkat, kételkedünk az érzéseinkben, nem törődünk a szükségleteinkkel, és lemondunk arról, hogy önálló erkölcsi meggyőződést alakítsunk ki. Ha nem veszünk tudomást a haragunkról, akkor nem törődünk magunkkal, és hagyjuk, hogy a társadalom se törődjön velünk. És vegyük észre, hogy ha így kezeljük a nők haragját és fájdalmát, könnyebb lesz kihasználni minket – az utódnemzésben, a munkában, a szexben és az ideológiák terén egyaránt.

Tegyük fel magunknak a kérdést: hogy lehet, hogy a társadalom a bölcsőtől a sírig megtagadja a lányoktól és a nőktől azt a jogot, hogy átérezzék, kifejezzék és használják a haragjukat, és ezt mások is tiszteletben tartsák? A haragnak rossz hírét keltik, pedig az egyik legreménytelibb és előremutatóbb érzelmünk. Változást hoz, kifejezi a szenvedélyünket és biztosítja a helyünket a világban. Racionális és érzelmi reakció a határátlépésre, a szabálysértésre és az erkölcsi káoszra. Áthidalja a szakadékot a létező és az elvárható dolgok, a nehéz múlt és a jobb lehetőségek között. A harag zsigeri figyelmeztetés a szabályszegésre, a fenyegetésre és a sértésre.

Számos nőhöz hasonlóan engem is rendszeresen figyelmeztetnek, hogy „jobb” lenne, ha a nők nem „tűnnének ilyen dühösnek”. Mit is jelent pontosan a „jobb”? És miért nehezedik ilyen aránytalan felelősség a nők vállára, hogy „jobbak” legyenek, hogy képesek legyenek „megérteni”, megbocsátani és felejteni? Ettől leszünk „jó” emberek”? Ez lenne az egészséges? Segít, hogy megvédjük az érdekeinket, változást érjünk el a nehéz sorsú közösségek életében vagy felforgassuk a működésképtelen rendszereket?

Szó sincs róla.

Ezzel csak támogatjuk a fennálló, velejéig romlott rendszert.

Amikor dühösek vagyunk és észszerű választ várunk, a fennálló állapot két lábon járó cáfolatai vagyunk. Amikor kimutatjuk a haragunkat és követeljük, hogy figyeljenek ránk, az a mélyebb meggyőződés munkál bennünk, hogy aktívan alakíthatjuk a körülöttünk lévő világot – márpedig ez a jog eddig szinte kizárólag a férfiakat illette meg. Amikor kimondjuk, hogy „Dühös vagyok”, megtettük a nélkülözhetetlen első lépést a „Figyelj rám”, a „Higgy nekem”, a „Bízz bennem”, a „Tudom”, az „Ideje tenni valamit” felé. Amikor egy lány vagy nő haragszik, tulajdonképpen ezt üzeni: „Számít, hogy mit érzek, gondolok és mondok.” A dühünk fogadtatása és a politikai helyzet kétségbevonhatatlanul bizonyítja, hogy ezt korántsem vehetjük készpénznek.

Ebben rejlik a dühünk valódi veszélye: egyértelművé teszi, hogy komolyan vesszük magunkat.6 Ez ugyanúgy érvényes a családunkra, mint a közéletre. Ha a harag nem illeszkedik a „rendes nőkről” alkotott képbe, megfosztjuk a lányokat és a nőket attól az érzelemtől, amely a legfőbb védelmet nyújtja a veszéllyel és az igazságtalansággal szemben.

Véleményem szerint nem véletlen, hogy a haraggal kapcsolatos metaforák gyakran utalnak a konyhára: forr bennünk a harag; érdemes kicsit „rágódni” a dolgokon és aztán lehiggadni; ha felforr az agyvizünk, rossz szájíz marad utána. Nőként gyakran kell a nyelvünkbe harapnunk, lenyelni a mondanivalónkat és a büszkeségünket. Az egyik lányom úgy fogalmazott, hogy a dühünk helye a konyhában van. Ahol például hajigálhatjuk a tányérokat.

Tányérral soha nem dobálózom, szavakkal viszont igen. Évekbe telt elismernem, hogy dühös vagyok, és amikor végül sikerült, nem tudtam, mihez kezdjek vele. Határozottan úgy éreztem, hogy nem ismerek magamra – ami azért volt ironikus, mert éppen attól váltam önazonossá, hogy felismertem a haragomat, nem pedig attól, hogy letagadtam. Most írok és írok és írok. Papírra vetem, bitekké és byte-okká alakítom a dühömet. Kiírom a haragot a fejemből és a testemből, a világ elé tárom, hiszen legyünk őszinték, ott van a helye. Ezzel komoly kellemetlenséget okozok a körülöttem lévőknek, és az is előfordult már, hogy személyes vagy szakmai árat fizettem érte. Ugyanakkor gazdagabb élményeket, kapcsolatokat és tevékenyebb életet köszönhetek neki. Csak lassan értettem meg: ugyanazok mondják nekem, hogy „Úgy hallom, dühös vagy”, mint akik véletlenül se kérdeznének rá az okokra. Nem párbeszédre, hanem csöndre vágynak. Egyre inkább általánossá válik ez a reakció a haragjukat kimutató nőkkel szemben: ezzel szembesülnek az iskolában, a templomban, a munkahelyen, a politikában. Az a társadalom, amelyik nem tiszteli a nők haragját, nem tiszteli a nőket sem – nem tiszteli bennük az emberi lényt, a gondolkodót, az ismeretek birtokosát, az aktív résztvevőt, az állampolgárt.

A nők szerte a világon dühösek, és ennek megfelelően viselkednek. Ez persze nem tetszik a „mérsékelteknek”, akik előszeretettel minősítik veszélyesnek és zabolátlannak a dühös nőket. Könnyebb kritizálni a haragos nőket, mint feltenni két kérdést: „Miért vagy ilyen dühös?” és „Mit tehetnék, hogy segítsek?” – a válaszok ugyanis felkavaró, forradalmi következményekkel járhatnak.

Ezek a kérdések rendkívül sürgetőek. A nyilvánvaló düh és a csaknem állandó felháborodás korában élünk. Sok mindenért lehetünk mérgesek, és bármerre nézünk, ingerült, felháborodott és türelmetlen embereket látunk. Valahányszor találkozom egy merész, őszinte és a haragját nyíltan felvállaló nővel, megtapsolom, mert tudom, milyen fontos ez a kultúránk szempontjából.

A könyvem célja, hogy másképpen gondolkodjunk a haragról. Arról szól, miért olyan fontos az egyénnek és a társadalomnak, hogy a lányok és a nők kimondják: „Dühös vagyok.” A könyv ugyanakkor nem támogatja a féktelen dühöngést, és nem ad zöld utat annak, hogy jó alaposan pofán rúgjunk bárkit, aki idegesít, vagy hogy rendszeresen ellenséges és feszült hangulatot teremtsünk otthon vagy a munkahelyünkön. Ez nem önsegítő könyv, és nem a dühkezelésről szól. Az önsegítés – amely nem keverendő össze az öngondoskodással – akkor kerül előtérbe, amikor nem kapjuk meg a társadalomtól a szükséges segítséget. Az önsegítés nem éri el, hogy meghallgassanak, komolyan vegyenek, tisztességesen megfizessenek, megfelelően ellássanak minket vagy méltósággal bánjanak velünk. Az önsegítés nem biztosítja a békét és az igazságosságot.

Ez a könyv inkább elgondolkodtató kérdések sorozata, például: Mi történne, ha az érzelmeinket felszabadítanánk a nemi sztereotípiák alól? Milyen lenne a világ, ha valamennyien büntetlenül megtapasztalhatnánk és kifejezhetnénk az érzelmek teljes skáláját? Mi történne, ha a lányok és a nők elől nem zárnák el ilyen gyakran és ilyen eredményesen ezt a bizonyos érzelmet, csak azért, mert nők? Mit veszítünk személyesen és a társadalom szintjén, ha nem figyelünk a nők dühére, ha nem tartjuk tiszteletben, amikor megnyilvánul? És ami a legfontosabb: hogyan függ össze a nők „haragmentessége” a demokráciával, és miért segíti a tekintélyelvű rendszerek előretörését?

Bízom benne, hogy a Jól áll neki a harag megváltoztatja a haraggal, a társadalmi nemekkel, az érzelmekkel és ezek politikai hatásaival kapcsolatos gondolkodásunkat. Remélem, segít majd tisztábban látni magunkat és a környezetünket, és ennek köszönhetően az életünk és a körülöttünk élők élete is szebb lesz. Mert az az igazság, hogy a harag nem az utunkban áll – a harag maga az út. Csak annyi a dolgunk, hogy elinduljunk rajta.

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu-n!

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Ferenczy Zsófia

A szöveget gondozta Varga Anita

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Borítótervező Váraljai Viktória

Tördelte Kaposvári Franciska

ISBN 978 963 604 576 0

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Urbanist – SIL Open Font License