„Fényességes, félelmetes és fenomenális mesék… Ez a kötet színtiszta csoda.”

Junot Díaz

„Olyan intelligencia kovácsolja egyetlen egységgé ezeket a novellákat, ami egyenesen az olvasóhoz szól, és ami révén minden egyes történetet közvetlenül és Chiang nyugodt szenvedélyével élünk meg.”

China Miéville

„Chiang minden idők egyik legnagyszerűbb sci-fi novellistája.”

Jo Walton

„Kötelező olvasmány. Ha nem olvastál Chiangot, nem ismered a sci-fit.”

Greg Bear

„Chiang ritkán ír, ám a szinte felfoghatatlanul csodálatos történetei olyan pontosan haladnak, ahogy egy svájci óra ketyeg, aztán sokkoló, pusztító erővel robbannak a tudatunkban.”

Kirkus Reviews

„Újra visszahozza a tudományt a tudományos-fantasztikumba, méghozzá zseniálisan.”

Booklist

IMPRESSZUM

Ted Chiang: Stories of Your Life and Others

Copyright © 2002 by Ted Chiang

Hungarian translation © Galamb Zoltán, Huszár András, Juhász Viktor, Pék Zoltán,

Török Krisztina, 2016

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Ted Chiang: Stories of Your Life and Others

Vintage Books, Penguin Random House LLC., New York, 2016

Fordította: Galamb Zoltán, Huszár András, Juhász Viktor, Pék Zoltán, Török Krisztina

ISBN: 978-963-419-203-9 (epub)

ISBN: 978-963-419-204-6 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A kötetet tervezte: Kuszkó Rajmund

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Héjja Edit

Korrektor: Boncz Éva

Műfaj: science fiction

TARTALOMJEGYZÉK

BÁBEL TORNYA

Tower of Babylon • Török Krisztina

ÉRTSD MEG!

Understand • Galamb Zoltán

NULLÁVAL VALÓ OSZTÁS

Division by Zero • Huszár András

ÉRKEZÉS (ÉLETED TÖRTÉNETE)

Story of Your Life • Juhász Viktor

HETVENKÉT BETŰ

Seventy-two Letters • Török Krisztina

AZ EMBERI TUDOMÁNY FEJLŐDÉSE

Evolution of Human Science • Pék Zoltán

A POKOL MINT ISTEN HIÁNYA

Hell is the Absence of God • Pék Zoltán

SZÉPSÉGVAKSÁG: DOKUMENTUMMŰSOR

Liking what You See • Galamb Zoltán

JEGYZETEK

Story Notes • Pék Zoltán

BÁBEL TORNYA

Ha a tornyot elfektetnénk Sinár földjén, két nap alatt érnénk egyik végéből a másikba. Álltában egy egész hónap és még egy fél feljutni az aljából a csúcsára, ha az ember teher nélkül teszi meg az utat. Kevesen másszák meg azonban üres kézzel, a legtöbbek tempóját téglával megrakott kordé lassítja. Négy hónap telik el, míg a kordéra felrakodott tégla eléri a tornyon a helyet, ahol beépítik.

Hillalum eddigi életét Elám földjén élte le, Babilont csak az elámi réz vásárlójaként ismerte. A rezet hajókra rakodták, és a Karun folyón az Alsó-tengerig hajóztatták, ahonnan az Eufráteszen folytatta útját. Hillalum a többi bányásszal viszont a szárazföldön haladt, egy kereskedő jól megpakolt vadszamárkaravánjának társaságában. A fennsíkról poros ösvényen ereszkedtek alá, majd a pusztaságon át egyenesen a csatornák és gátak szabdalta zöld mezők felé tartottak.

Soha egyikük sem látta még korábban a tornyot. Sok-sok mérföldre jártak, amikor feltűnt a láthatáron: alig egy keskeny sáv, mint valami anyagszál, ott remegett előttük a forrón izzó levegőben, magasan a sárkupac fölött, amely maga Babilon városa volt. Ahogy közelebb értek, a kupac a város fenséges falaivá növekedett, de a tekintetük csakis a tornyon időzött. Ahogy pedig a folyó magasságába ereszkedett a pillantásuk, azokat a jeleket fedezték fel, amelyeket a torony vésett a földbe a város szomszédságában: az Eufrátesz itt kiszélesített, megsüppedt folyóágya mélyén kanyargott, mert innen bányászták a téglához szükséges agyagot. A várostól déli irányban egymást érték a kihűlt égetőkemencék.

Amikor a város kapujában jártak, már hatalmasnak tűnt a torony, Hillalum még soha ilyen robusztus építményt nem látott: egyetlen oszlopa szélesebb volt, mint egy egész templom, és olyan magasságokba emelkedett, hogy odafenn a semmi nyelte el. Hátravetett fejjel gyalogoltak, szemüket hunyorgatták a nap fényében.

A barátja, Nanni ámulva böködte meg a könyökével Hillalumot:

– Ezt kell hát megmásznunk? Fel a legtetejére?

– Felmászunk, hogy ássunk. Elég… természetellenes gondolat.

A nyugati falon, a központi kapun értek a városba a bányászok, éppen, amikor egy másik karaván távozott. A fal vetette árnyék keskeny sávjába húzódtak, és vezetőjük, Beli felkiáltott a kapuőröknek az őrtorony magasába:

– Mi vagyunk az Elám földjéről idehívott bányászok.

A kapuőrök megörültek, az egyikük lekiáltott:

– Ti vagytok, akik keresztülástok majd a mennyek boltozatán?

– Mi vagyunk.

Az egész város vigadozott. Nyolc nappal azelőtt kezdődött az ünnepség, akkor küldték fel az utolsó szállítmány téglát, és tart még két napon át. Éjjel és nappal mulatott, táncolt és lakomázott, aki csak a városban volt.

A téglavetők mellett ünnepelték a kordéhúzókat is, kiknek lába a toronymászástól szíjas izomkötegekké erősödött. Minden áldott reggel elindult egy csapat felfelé, másztak négy napon át, majd egy következő kordéhúzó csapatnak adták át terheiket, hogy az ötödik napon üres kocsikkal visszatérjenek a földre. Ilyen csapatok láncolata vitt fel a torony legtetejébe, de csak az alsó szakasz emberei ünnepeltek a városban, mert akik a torony felsőbb fertályain éltek, már korábban megkapták a bort és a húst, így maguk is vigadozhattak fenn az építmény elérhetetlen magasságaiban.

Az este Hillalumot és a többi bányászt a város terén a hosszú, étellel megrakott asztal melletti agyagülőkéken érte, ahogy annyi mást is a város sok hasonló asztalánál. A bányászok a húzókat faggatták a toronyról.

– Azt beszélik – kezdte Nanni –, hogy a kőművesek a torony tetején hosszasan siránkoznak egy-egy elejtett tégla vesztén, mert négy hónapba is beletelik, hogy újabb érkezzen a helyébe, ám ha egy ember hullik a mélybe, meg se rezzen senki. Igaz ez?

Az egyik beszédesebb kordéhúzó, Lugatum megrázta a fejét:

– Ugyan, mesebeszéd. A téglát folyamatosan viszik fel a karavánok, minden áldott nap ezrével kapják a kezükhöz az építőanyagot ott fenn. Egyetlen tégla veszte mit se számít a kőműveseknek – mondta, majd közelebb hajolt hozzájuk: – Van azonban valami, ami minden kincsnél értékesebb a szemükben: a kőműveskanál.

– Miért éppen a kőműveskanál?

– Mert ha egy kőműves netán elejtené a sajátját, addig nem tud újra dologhoz látni, amíg nem pótolják. Hónapokig nem keres egy vasat sem, s ha nem akar éhen veszni, kénytelen adósságokba verni magát. Így aztán a kőműveskanál vesztét siratják csak meg igazán. Persze ha ember zuhan a mélybe, de a vakolókanala megmarad, akkor titokban mindenki megkönnyebbül. Mert ha valakinek legközelebb lehullana a munkaeszköze, csak fogja az addig feleslegben megmaradt kőműveskanalat, és így nem marad betevő nélkül.

Hillalum elképedt, és egy tébolyult pillanatig azt számolgatta magában, hány csákányt is hoztak magukkal. Aztán leesett neki:

– Lehetetlen, hogy ez így legyen. Biztosan visznek fel mindig újabb eszközöket is, hiszen mi a kőműveskanál súlya a téglarakományokhoz képest?! Ráadásul az igazi késlekedést mégiscsak az jelentheti, ha egy ember kiesik a munkából, már ha nincsen a helyébe másik tanult kőműves, hogy átvegye a mélybe zuhant mesterember helyét. Mert ha ilyen nincs odafenn, ki kell várniuk, míg felér idelentről valaki.

A kordéhúzók menten hahotára fakadtak.

– Ezt aztán nem tesszük egykönnyen szamárrá – csapkodta a térdét nagy jókedvében Lugatum, aztán már Hillalumnak tette fel a kérdést: – Szóval amint vége szakad az ünnepségnek, elindultok felfelé?

– Igen – kortyolt a söréből Hillalum. – Úgy hallottam, nyugati földekről érkezett bányászok is csatlakoznak hozzánk, de egyelőre színüket sem láttam. Hallottál valamit felőlük?

– Egy Egyiptom nevezetű országból jönnek, de ők nem ércbányászok, mint ti. Ők követ fejtenek.

– Elámban is ásunk követ – mondta disznóhússal teli szájjal Nanni.

– De nem úgy, mint ezek. Ők gránitot fejtenek.

– Gránitot? Biztosan jól tudod?

Elámban alabástromot és mészkövet fejtettek, gránitot azonban nem.

– Kereskedők, akik megjárták Egyiptomot, beszélik, hogy zikkuratokat és templomokat építenek mészkőből meg gránitból, méghozzá hatalmas tömbökből. És óriási gránitszobrokat is faragnak.

– De a gránitot roppant nehéz megmunkálni.

– Nekik nem – vonta meg a vállát Lugatum. – És a királyi építészek úgy vélik, hasznukat vehetitek az efféle kővájároknak, amikor majd a mennyek boltozatát fejtitek.

Hillalum bólintott, igaz lehet. De ki tudhatja biztosan, minek veszik majd ott hasznát?

– Találkoztál már velük?

– Nem, még nem érkeztek meg, bár pár nap múlva itt kell lenniük. Ha a vigasságok végére még nem érnének ide, akkor ti, elámiak magatokban indultok fel a toronyba.

– Ti is velünk tartotok, igaz?

– Úgy van, de csak az első négy napon. Mi az ötödiken visszatérünk, csak ti, szerencse fiai másztok tovább.

– Miért tartasz bennünket szerencsésnek?

– Nagyon szívesen felmásznék a torony tetejébe. Egyszer felsőbb szakaszokon is húztam, tizenkét napi magasságban, de annál följebb még nem jutottam. Ti annál sokkal magasabbra mentek – mondta, majd bánatos mosollyal hozzátette: – És irigylem azt is, hogy ti megérinthetitek a mennyek boltozatát.

Megérintik a mennyek boltozatát. Feltörik csákánnyal. Hillalumban kétségeket ébresztett a gondolat.

– Nincs okod irigykedni… – kezdte.

– Nincs hát – vágott a szavába Nanni –, mert amikor végeztünk, bárki megérintheti majd a mennyek boltozatát.

Hillalum másnap reggel elment megnézni a tornyot, megállt a tövét ölelő tágas udvarban. Az egyik végében templom állt, amely önmagában is lenyűgöző látványt nyújthatott volna, ha a torony nem homályosítja el a nagyságát.

Felfoghatatlanul tömör és szilárd építmény volt, beszélték, hogy olyan erősnek rakták, amilyen erős egyetlen zikkurat sem lehet. Teljes egészében égetett téglából épült, miközben egy átlagos templomot napon szárított vályogtéglából emeltek, és csak a homlokzatát borították égetett téglával. És ezeket a téglákat bitumenes habarccsal tapasztották össze, amelyet az égett agyag magába szívott, így a kötés éppolyan erős lett, mint a téglák maguk.

A torony alja egy szokványos zikkurat alsó két szintjéhez volt hasonlatos. Vagy kétszáz sing széles és negyven sing magas, óriási, szögletes talapzat volt, amelynek déli oldalán hármas lépcsősor vezetett fel az első szintre, ahol szintén egy kisebb talapzatot emeltek. Ide már csak egysornyi lépcső vitt, a középső. Ezen a második szinten kezdődött maga a torony.

Oldala hatvan sing hosszú volt, szögletes oszlopként magasodott fel, mintha a mennyek teljes súlyát akarná megtartani. Az oldalába enyhén emelkedő rámpautat vágtak, olyan volt, mint az ostor nyelére díszként feltekert szíj. Ám ahogy Hillalum jobban megnézte, már látta, hogy nem egy, hanem két, folyton kereszteződő rámpaút fonja körbe a tornyot. Mindkét út külső szélén oszlopok álltak, nem túl vaskos, de széles oszlopok, amelyek árkádjaikkal árnyékot vetettek a magasba kanyargó feljáróra. Ahogy felszegte a fejét, rámpák és téglák váltakozó sávjait látta a végtelenségig, ahol megkülönböztethetetlenül egybeolvadtak. És a torony mégsem ért véget, csak tört fel az égbe. Hillalum pislogott és hunyorgott, beleszédült a látványba. Néhány lépést hátratántorodott, majd borzongva sarkon fordult.

Egy történet jutott az eszébe, melyet még kisgyerekként hallott az özönvíz utáni időkről. Arról, hogyan népesítette be az ember a Föld minden szegletét. Hogyan hajóztak ki a világ peremére, ahol láthatták a ködbe vesző óceánt, mely az odalenn tátongó Mélység fekete vizeibe zuhant. Hogyan ismerte fel az ember a föld határait, és érezte szűkösnek, ami neki adatott, mert feltámadt benne a vágy, hogy megismerje, ami a határokon túlnan van, mindent, amit Jahve teremtett. Hogyan emelték az égre a tekintetüket akkor, és kezdték fürkészni Jahve lakhelyét odafenn az égi víztározók felett, ahol az egek vizei hömpölyögnek. És hogy több évszázaddal ezelőtt hogyan kezdték építeni ezt a tornyot, az egekbe vivő oszlopot, egy végtelen lépcsősort, amelyen az ember felhághat majd, hogy meglássa Jahve művét, és amelyen Jahve is leereszkedhet a világba, hogy lássa az ember művét.

Hillalum mindig ámulva hallgatta a mesét, hogy emberek ezrei hogyan munkálkodnak szusszanásnyi pihenő nélkül, s mégis vidáman, mert azon fáradoznak, hogy Jahvét jobban megismerhessék. Amikor a babiloniak bányászokat keresve megérkeztek Elámba, nagy izgalomba jött, ám most, hogy a torony tövénél állt, értelme fellázadt, hogy semminek nem lenne szabad ilyen magasságokba törnie. Ahogy felnézett a torony mentén a magasba, egyszeriben mintha már nem is a földön érezte volna magát.

Szabad egyáltalán ilyesvalamire felmásznia?

A mászás reggelén a második talapzaton sorokban álltak a megrakott, kétkerekű kordék. Soknak a rakománya élelmiszerből állt: árpa, búza, lencse, hagyma, datolya, uborka zsákszámra, számolatlan vekni kenyér, szárított hal. Számtalan testes agyagedényben vittek vizet, datolyabort, sört, kecsketejet, pálmaolajat. Más kordékat olyan javakkal raktak meg, amilyeneket vásárokban lát az ember: bronzedények, nádból font kosarak, lenvászon végek, faszékek és -asztalok. Még egy élő kecskét meg egy hízott ökröt is vittek magukkal, a papok épp ellenzős csuklyát húztak az állatok fejére, hogy ne lássák oldalt a mélységet, és ne rémüljenek halálra mászás közben. A torony tetején lesz belőlük áldozat.

És ott voltak azok a kordék, amelyeket a bányászok csákányaival és kalapácsaival, meg egy kisebb kohó megépítéséhez szükséges anyagokkal pakoltak meg. A vezetőjük néhány kordényi fát és nádköteget is rendelt.

Lugatum az egyik kordé mellett állt, a nádat tartó köteleket húzta meg.

– Honnan van ez a fa? – lépett oda hozzá Hillalum. – Elámtól idáig nem is láttam erdőt.

– Északra van egy, amelyet akkor ültettek, amikor a torony építésébe belefogtak. Az onnan kivágott fát az Eufráteszen úsztatják le ide.

– Egy egész erdőt ültettetek?

– Amikor megtervezték a tornyot, a mérnökök tisztában voltak vele, hogy az égetőkemencék táplálásához jóval több fa kell majd, mint amennyit a síkságon találni, ezért ültették az erdőt. Vannak csapatok, akiknek az a dolguk, hogy öntözzék az erdőt, és minden kivágott fa után újabb csemetét ültessenek.

Hillalumnak leesett az álla.

– És így elegendő is a fa?

– Nagyjából. Persze északon több erdőt kivágtak, és az a fa is a folyón jut le hozzánk – mondta, miközben ellenőrizte a kordé kerekeit. Kihúzta egy kis, bőrből varrt iszák dugóját, hogy a tövüknél a tengelyre némi olajat csorgasson.

Nanni érkezett melléjük, aki a magaslatról Babilon utcáit szemlélte:

– Még ilyen magasan se jártam soha, hogy így nézzek le egy városra.

– Én se – bólintott Hillalum, de Lugatum csak nevetett.

– Gyertek, a kordék készen állnak.

Az embereket párokba rendezték, és minden párt egy-egy kordé elé állítottak, be a húzórudak közé, amelyekre kötélhámot erősítettek, hogy annál fogva húzhassák őket. Minden bányász húzta kordé után babiloni húzók következtek, hogy biztosan a megfelelő tempóval haladjon mindenki. Hillalum és Nanni kordéja mögött Lugatum és a társa állt.

– Ne feledjétek, maradjatok tízsingnyire az előttetek haladó kordé mögött – figyelmeztette őket Lugatum. – A fordulóknál mindig a jobb oldali ember dolgozik, ezért óránként helyet cseréltek.

A húzók elindultak a rámpán felfelé. Hillalum és Nanni lehajolt a kordé rúdjáért, a kötélhurkot átvetették a vállukon. Együtt egyenesedtek fel, és emelték meg a kordé elejét.

– És most HÚZZ – kiáltotta hátulról Lugatum.

Belefeszültek a kötelekbe, és a kordé gurulni kezdett. Miután elindult, már nem is volt olyan nehéz. Megkerülték a teret, és nekiindultak a rámpának. Na, most megint bele kellett feszülniük.

– Ez vajon egy könnyű rakomány? – mormolta Hillalum.

Széles volt a rámpa, a kordé mellett egy ember is elsétálhatott kényelmesen, ha kerülnie kellett. Az utat kővel burkolták, amelybe két mély, párhuzamos vájatot vésett az évszázados kordémenet. Fejük fölött kiugró boltív magasodott, széles, szögletes kövekből rakták egymást átfedő rétegekben. Jobbra az oszlopok olyan szélesek voltak, hogy már-már alagútban érezhették magukat. Ha az ember nem tekintett ki a közökön, nem is nagyon lehetett érzékelni, hogy toronyban vannak.

– Szoktatok fejtés közben énekelni? – kérdezte Lugatum.

– Ha puha követ vájunk – felelte Nanni.

– Akkor daloljatok nekünk egy bányásznótát.

Körbejárt a felszólítás, és hamarosan az egész csapat rázendített.

Ahogy megrövidültek az árnyak, egyre magasabbra értek. Mivel árnyékban haladtak, és a szél szabadon járt köröttük, jóval hűvösebb volt itt fenn, mint lenn a város keskeny sikátoraiban, ahol déltájt a hőség végez a gyíkkal is, ha óvatlanul kiszalad a napra. Aki oldalt lenézett, látta a mélyen lent, sötéten kanyargó Eufráteszt, a mérföldeken át a messzeségbe nyúló zöld mezőket, amelyeket napfényben csillogó kanálisok szabdaltak. Babilon városa sűrűn épített házaival, keskeny utcácskáival bonyolult mintázatot rajzolt, alabástrom meszelése vakítón ragyogott. Egyre kevesebb látszott belőle, egyre közelebb húzódott a torony tövéhez.

Hillalum megint a jobb oldali kötelet húzva a külső íven haladt, amikor egy szinttel lejjebbről kiáltozás hallatszott. Átfutott az agyán, hogy megáll, és lenéz, de nem akaródzott neki megakasztani a tempót, és egyébként se látott volna le az alattuk vivő rámpára.

– Mi történik odalenn? – kérdezte Lugatumtól.

– Az egyik bányásztársatokat elkapta a magasságfélelem. Mindig akad egy-egy azok közt, akik először kapaszkodnak fel. Ilyenkor lehasalnak, és képtelenek továbbmászni. Ilyen hamar azért ritkán szokott elkapni bárkit is a félsz.

– A bányászok is ismernek hasonló félelmet – bólintott Hillalum. – Akadnak, akik képtelenek leereszkedni a föld gyomrába, rettegnek, hogy betemeti őket.

– Tényleg? Soha nem is hallottam még erről. És ti hogy vagytok a magassággal?

– Én nem érzek semmit – sandított Hillalum Nannira, és egyből megértették egymást.

– A te tenyeredben is viszket az idegesség, ugye? – súgta Nanni.

Hillalum a kötél durva fonatához dörzsölte a tenyerét, és bólintott.

– Én is éreztem korábban, amikor a perem mellett húztam.

– Talán nekünk is kellene olyan szemellenzős csuklya, mint amilyen az ökörnek meg a kecskének van – motyogta tréfálkozva Hillalum.

– Szerinted minket is elragad majd a magasságfélsz, ha feljebb mászunk?

Hillalum elgondolkozott ezen. Nem sok jót jelentett, hogy egyik társukon máris kitört. De lerázta magáról a gondolatot, hiszen ezrek kaptatnak fel minden aggodalom nélkül, bolondság lenne hagyni, hogy egyetlen bányász félelme megfertőzze mindannyiukat.

– Egyszerűen csak új ez nekünk. De a hosszú hónapok alatt majd mi is megszokjuk a magasságot. Mire felérünk a torony tetejére, már azt kívánjuk majd, hogy bárcsak magasabb lenne.

– Azt már nem – ellenkezett Nanni. – Nem hinném, hogy tovább akarnám ezt húzni.

Ezen mindketten nagyot nevettek.

Este árpából, hagymából és lencséből készült ételt ettek, és a torony gyomrába vágott keskeny folyosókban aludtak. Másnap ébredéskor a bányászok alig bírtak lábra állni, annyira hasogatott mindenük. A kordéhúzók csak nevettek, kenőcsöt adtak nekik, hogy azzal dörzsöljék be izmaikat, és elosztották maguk között a nagyobb terheket a bányászok kordéiról, hogy könnyítsenek rajtuk.

Mostanra Hillalumnak a térde is beleremegett, ha oldalra nézett. A szél érezhetően fújt már ebben a magasságban, és sejtette, hogy minél feljebb jutnak, annál inkább felerősödik. Felmerült benne a kérdés, hogy volt-e már olyan, hogy valakit a szél sodort le innen egy óvatlanabb pillanatban. Mert az micsoda zuhanás lehet, az embernek még egy imát is volna ideje végigmondani, mielőtt földet ér. Ebbe a gondolatba borzongott csak bele igazán.

A sajgó lábaikat nem számítva, a második nap sem különbözött az elsőtől. Jóval messzebbre elláttak, és ami eléjük tárult, elkápráztatta őket: már a zöldellő mezőkön túli sivatag is látszott, a kígyózó karavánok hangyák fekete menete volt csupán. Több bányásznak már nem támadt görcsös félelme a magasságtól, mindenféle kellemetlenség nélkül telt a nap.

A lábuk azonban a harmadik napra se lett jobb, Hillalum megnyomorodott vénembernek érezte magát. Csak a negyedik napra kezdték az izmok megszokni a munkát, onnantól újra rendesen megpakolták a kordéikat. Estig másztak aznap is, amikor összetalálkoztak a felső szakasz húzóival, akik sietősen érkeztek a lefelé tartó rámpán az üres kordéikkal. A felfelé és lefelé vezető rámpák nem találkoztak össze soha, még ha keresztezték is egymást, csak a tornyot átszelő folyosók kapcsolták össze őket. Amikor egy szintre értek, a húzók mind rámpát és ezzel kordékat váltottak.

A bányászok az új csapat húzóival is összeismerkedtek, megvacsoráztak és beszélgettek, majd valamennyien nyugovóra tértek. Másnap reggel az alsó szakasz húzói összeszedték az immár üres kordékat, hogy visszainduljanak Babilonba, Lugatum pedig elköszönt Hillalumtól és Nannitól.

– Ügyeljetek a kordéitokra, bárkinél többször megmászták már az egész tornyot.

– Talán a kordékat is irigyled? – kérdezte Nanni.

– Nem, mert amint felérnek a csúcsra, indulhatnak is vissza. Én erre képtelen lennék.

Miután egy újabb nap végére értek, és megálltak, a Hillalumék mögötti kordé húzója, Kudda, odament hozzájuk, hogy mutasson nekik valamit.

– Ilyen magasról még soha nem láttátok a naplementét. Gyertek velem – vezette őket a torony pereméhez, ahol a lábát a semmibe lógatva letelepedett. Rögtön feltűnt neki a bányászok habozása. – Gyertek már. Feküdjetek hasra, és kukkantsatok ki a peremen.

Hillalum nem akart félős takonypócnak tűnni, de arra nem bírta rávenni magát, hogy többezernyi sing mélységbe lógassa a lábát, ezért óvatosan hasra feküdt, és úgy nézett ki a végtelen térbe. Nanni is követte.

– Ahogy elindul a látóhatár alá a nap, a torony oldalát figyeljétek.

Hillalum lenézett, de gyorsan fel is kapta a fejét, hogy a pillantása a messzeségbe fúródjon.

– Mi olyan más az itteni naplementében?

– Gondolj csak arra, hogy amikor nyugaton lebukik a távoli hegyek mögé, akkor Sinár síkságán sötétség támad. Itt fenn azonban, ahol magasabban vagyunk a legmagasabb hegycsúcsoknál, tovább látjuk a napot, ezért mélyebbre kell buknia, hogy itt is sötét legyen.

Hillalumnak leesett az álla.

– Odalenn a hegyek árnyéka jelzi az éjszaka közeledtét. Vagyis idefenn később lesz éjszaka.

Kudda bólintott.

– És a torony oldalán láthatod, ahogy a fény menekül felfelé az égbe. Gyorsan halad, de azért szemmel követhető.

Egy kicsit figyelte a vöröslő gömböt, majd lenézett, és mutatta nekik is:

– Most!

Hillalum és Nanni egyszerre nézett le. A hatalmas oszlop tövében a miniatűr Babilon kuporgott immár sötétben. És akkor a sötétség kúszni kezdett felfelé a torony oldalán, mintha egy függöny bomlana ki felfelé. Lassan haladt, Hillalum számolta a múló pillanatokat közben, aztán, ahogy egyre közelebb ért, felgyorsult, míg végül átszáguldott rajtuk, a szempillantásnál is gyorsabban. Akkor félhomály borult rájuk.

Hillalum a hátára fordult, felnézett, és még éppen látta, ahogy a sötétség sebesen elnyeli a torony felsőbb részét is. Utána az égbolt is egyre sötétebb lett, mert a nap eltűnt a látóhatár alatt a semmiben.

– Nem rossz látvány, igaz? – kérdezte Kudda.

Hillalum nem szólt egy szót sem. Csak most ismerte fel, mi is valójában az éjszaka: a Föld önmagára vetett árnyéka az égen.

Újabb kétnapi mászás után Hillalum kezdte megszokni a magasságot. Bár már több mérföld magasan jártak, képes volt kiállni a rámpa peremére, és onnan lenézni a torony aljába. Óvatosan megkapaszkodott az egyik oszlopba, és felfelé fordította az arcát. Most tűnt csak fel neki, hogy arrafelé már nem is annyira sima a torony oldala.

– Felfelé mintha kiszélesedne a torony – fordult Kuddához. – Ez meg hogy lehet?

– Nézdd csak meg jobban: fából ácsolt teraszok lógnak ki az oldalán mindenütt. Ciprusfából készültek és kenderkötelek tartják őket.

– Teraszok? – hunyorgott Hillalum. – De minek?

– Termőföld borítja őket, hogy az emberek zöldséget termelhessenek. Ebben a magasságban nincs túl sok víz, így itt leginkább a hagyma marad meg, de feljebb már több az eső, ott bab is terem.

– Hogy lehet az, hogy nem jut le idáig az eső? – ámult Nanni. Kudda meglepetten nézett rá:

– Hát estében felszárad a levegőben.

– Ja, persze – vont vállat Nanni.

A következő este értek a teraszok szintjére. Lapos területek voltak, hagyma burjánzott rajtuk, és tényleg, vastagra sodort köteleken függtek a torony fala mentén, közvetlenül a következő terasz alatt. A torony belsejében pedig apró kis szobák húzódtak minden szinten, ahol a húzók családja élt. Tunikát varrogató asszonyok ültek a küszöbön, vagy épp a kertben ásták a termést. A rámpákon gyerekek kergetőztek, cikáztak a kordék közt, ki a teraszokra, a legcsekélyebb bizonytalanság nélkül. A toronylakók egyből tudták, ki bányász az érkezők között, és mosolyogva integettek.

Amikor eljött a vacsora ideje, leállították a kordékat, és az élelmet meg az árukat átadták az ittenieknek. A húzók csatlakoztak családjukhoz, és behívták magukhoz a bányászokat. Hillalum és Nanni Kudda családjával evett, finom vacsorát kaptak szárított halból, kenyérből, datolyabort ittak és gyümölcsöt ettek.

Hillalum a toronynak ezt a részét amolyan városfélének látta, két utcával, az egyik felfelé, a másik lefelé tartott. Templom is akadt, a vigasságok során ott zajlottak a rituálék; voltak saját elöljáróik, akik a vitás kérdésekben ítélkeztek; boltok, amelyeket a karavánok töltöttek fel készlettel. Karaván nélkül nem is létezhetett volna a város, a kettő elválaszthatatlanul összetartozott, csak a karaván lényegében utazás volt, valahol elkezdődött, és tartott valahová, hogy odaérve véget érjen. Ez a város se végleges helynek készült, csak ez egy évszázadok óta tartó utazás megállójává fejlődött.

– Ti jártatok már Babilonban? – kérdezte Hillalum vacsora után Kudda családját.

– Dehogy. Minek is mennénk oda? – kérdezte Kudda felesége. – Végtelen hosszú mászás, és megvan itt is mindenünk, amire szükségünk lehet.

– Nem vágytok rá, hogy a földet érezzétek a talpatok alatt?

– A mennyekbe vivő út mentén élünk – vonta meg a vállát Kudda –, azon dolgozunk, hogy minél feljebb érjünk. Ha valaha elhagyjuk a tornyot, a felfelé vezető rámpán indulunk el, nem a másikon.

A mászásban elértek arra a pontra, ahol a torony lefelé és felfelé is egyforma magasnak tetszett, ahogy kikukkantottak a rámpa peremén. Lefelé a semmibe veszett a torony alja, ahol a város kuporgott, és felfelé se látszott még a vége. Csak a végtelen tornyot látták, bármerre néztek is. Egyformán ijesztő volt le- vagy felnézni, mert a folytonosság megnyugtató bizonyossága elenyészett, immár nem tartoztak a földhöz. Mintha a torony egy levegőben felfüggesztett cérnaszál lett volna, amely nem kapcsolódik sem a földhöz, sem az égbolthoz.

Ezen a szakaszon megesett, hogy Hillalum reménytelenségbe zuhant, úgy érezte, kikerült a világból, elidegenedett tőle, mintha a föld eltaszította volna hitetlensége miatt, az egek viszont megvetéssel sújtanák. Kívánta, hogy bár adna valami jelet Jahve, hogy tudassa velük, vállalkozásuk a kedve szerint való, máskülönben hogy is létezhetnének ilyen hosszasan egy ennyire kevéssé lélekmarasztaló helyen?

A toronylakók azonban nem érezték kényelmetlenül magukat utazásuknak ezen az állomásán, barátságos mosollyal fogadták a bányászokat, és sok sikert kívántak a munkájukhoz, a mennyek boltozatának feltöréséhez. A fellegek örökös nedves ködében éltek, alulról és felülről is ismerték a viharokat, a levegőből takarították be terményeiket, és meg se fordult a fejükben, hogy az ember számára ne volna megfelelő ez a hely. Ők nem igényeltek isteni biztosítékot vagy bátorítást, persze soha nem is kételkedtek semmiben egy pillanatra sem.

Ahogy teltek a hetek, a nap és a hold egyre alacsonyabbról sandított rájuk. A hold ezüst ragyogásban fürösztötte a torony déli oldalát, úgy izzott, mint Jahve szeme. Hamarosan egy szintre kerültek vele, sőt el is hagyták. Magasabbra jutottak az első égitestnél. Belepislogtak ragyás arcába, ámuldoztak méltóságteljes mozgásán, mely fittyet hányt minden támasztékra.

Lassan elérték a napot. Nyár volt, és ilyenkor a nap szinte tökéletesen Babilon fölött áll, a delelőjén egészen közel halad el a torony mellett. Nem is élt egyetlen család sem a toronynak ezen a szakaszán, és függő teraszok se voltak, hiszen abban a forróságban akár árpát is lehetett volna pörkölni. Itt a habarcsot nem bitumenből kavarták, mert az a nagy melegben megpuhult és szétfolyt volna, hanem agyagból, amelyet aztán szó szerint kiégetett a nap heve. A nappali hőség ellen kiszélesítették az oszlopokat, hogy a rámpa szinte alagútban haladt, és csak keskeny réseken fütyült be a szél és tűzött be az aranyló napfény.

Eddig a lentebb beállított ütemben húzták felfelé a kordékat a párok, itt azonban kénytelenek voltak változtatásokat bevezetni. Minden reggel egyre korábban indultak útnak, hogy a húzás a sötétebb időszakokra essék, és mire a nap magasságába értek, már csakis éjszaka utaztak, nappal pedig aludni próbáltak, meztelenül, saját izzadságukban úszva a rekkenő hőségben. A bányászok elaludni se mertek, nehogy álmukban megsüljenek. A húzók viszont nem először jártak erre, és még soha senki nem égett halálra, ráadásul idővel túl is jutottak a nap magasságán. Hamarosan minden olyan lett, mint az alsóbb régiókban volt.

Egyedül az tért el, hogy a nappali fény most alulról érkezett, és ez rendkívül természetellenesnek tűnt. A teraszokat itt hézagosra készítették, hogy a napfény keresztüljusson rajtuk, így a pallókra hintett, fennmaradt talajon tenyésző növények mind lefelé buktak, és a nap sugarai felé növekedtek.

Utána már a csillagok szintjét közelítették meg. Apró tüzes gömbök pislogtak mindenfelé. Hillalum arra számított, hogy sűrűn meg lesz hintve velük az ég, de még a föld színéről láthatatlan, apró csillagokkal együtt is elég gyéren voltak. Nem egy magasságban fénylett mind, az eléjük táruló jó néhány mérföldön át mindenhová jutott belőlük. Elég nehéz lett volna megállapítani, hogy milyen messzire vannak, hiszen fogalmuk sem lehetett a méretükről. Alkalomadtán megtörtént azonban, hogy egyik-másik egészen közel haladt el a torony mellett, és olyankor megtapasztalhatták szédületes sebességüket. Hillalum rájött, hogy az égitestek mind hasonló sebességgel száguldanak, hogy egyetlen nap alatt meg tudják tenni a föld egyik végéből a másikba ívelő útjukat.

Nappal már jóval fakóbb kéknek látszott az ég, mint a földfelszínről. Ez is azt mutatta, hogy közelednek a boltozathoz. Ahogy Hillalum alaposabban szemügyre vette az eget, döbbenten látta, hogy bizonyos csillagok nappal is előtűntek. A földről a nap ragyogása miatt nem lehetett kivenni őket, de ebben a magasságban már határozottan látszódtak.

Egy nap Nanni rohant hozzá izgatottan:

– Egy csillag belecsapódott a toronyba!

– Hogyan?! – pillantott körbe Hillalum rémülten, mint akit váratlanul arcon ütöttek.

– Nem, nem most. Réges-rég történt, több mint egy évszázada. Az egyik toronylakó mesél róla éppen, mert a nagyapja ott volt, amikor megtörtént.

Bementek a belső folyosókra, és a bányászokat egy hajlott hátú öregember körül találták.

– …vagy fél mérfölddel felettünk szorult be a téglák közibe. Még ma is látszik a sérülés nyoma, mint valami hatalmas himlőhely.

– És a csillaggal mi lett?

– Sistergett és égett, és rá se lehetett pillantani, annyira fényességes volt. Ki akarták volna piszkálni onnan az emberek, hogy folytathassa útját, de a közelébe se lehetett menni, annyira forró volt, eloltani meg nem merték. Néhány hét leforgása alatt kihűlt, sűrű, fekete mennyérccé szilárdult, olyan hatalmas tömbbé, hogy egy férfi épp csak a karjába foghatta.

– Olyan nagy volt? – ámult Nanni.

Megesett, hogy egy-egy csillag lehullott a földre is, de olyankor csak öklömnyi mennyércdarabokat lehetett találni. Keményebbek voltak a bronznál is. És az ércet képtelenség volt megolvasztani, hogy tárgyakat öntsenek belőle, ezért csak vörös izzásig hevítették, és kalapáccsal munkálták meg a kovácsok, amuletteket formáztak belőle.

– Igen, a földön soha nem találtak még ekkora darabot. Képzelhetitek, micsoda szerszámokat lehetett volna abból készíteni!

– De nem próbáltatok belőle szerszámot kovácsolni, ugye? – kérdezte Hillalum szent borzadállyal.

– Nem, nem. Senki se mert hozzáérni se. Mindenki lemenekült a toronyból, megrettentek, hogy Jahve most lesújt rájuk, amiért megzavarták a Teremtés munkáját. Hónapokon át csak vártak, hogy mi lesz, de nem történt semmi. Akkor visszatértek, kiemelték a falból a csillagot, és levitték a földre egy templomba. Ma is ott van.

Mindenki némán ült. Végül az egyik bányász megtörte a csendet:

– Erről nem számolnak be a toronyról szóló történetek.

– Mert ez bűn volt, erről nem beszélünk.

Egyre feljebb és feljebb jutottak a toronyban, az ég pedig egyre világosabbra fakult, míg egy reggelen Hillalum felnézett, és elképedten kiáltott fel: ami addig fakó égboltnak látszott, most inkább végtelen, fehér mennyezetnek tűnt. Már annyira közel értek, hogy láthatták a mennyek boltozatát, a kemény páncélzatot, ami az egeket lezárta. A bányászok suttogva beszéltek, és csak pislogtak elveszetten felfelé, a toronylakók meg nagyokat nevettek rajtuk.

Továbbindultak, és most hökkentek csak meg igazán, mert már annyira magasan jártak. A boltozat sima egyformasága csalóka volt, addig nem is látszott, amíg közvetlen a közelébe nem kerültek, és szinte a semmiből, egyik pillanatról a másikra fel nem bukkant felettük. Most már nem is olyan volt, mintha az égbe másznának fel, hanem egy minden irányban végtelen, egyforma síkba.

Hillalum teljesen elveszítette a tájékozódási képességét. Volt, hogy felnézett a boltozatra, és egyszeriben az az érzése támadt, hogy a világot körülötte valahogy a feje tetejére állították, és ha elveszíti az egyensúlyát, akkor felfelé fog belezuhanni. Amikor meg maga felett érzékelte a boltozatot, egyszeriben iszonytató súllyal nehezedett rá: világnyi súlyú rétegnek tűnt, melyet semmi nem támasztott alá, és a szívében olyan rettenet támadt, amilyen a bányákban soha: hogy a mennyezet a fejére szakad.

És olyan pillanatok is adódtak, amikor a boltozat elképzelhetetlenül magas, függőleges sziklafalnak tetszett, és lenn a mélyben valahol a föld egy másik ugyanilyen meredélynek, mintha a tornyot e közé a két fal közé feszítették volna ki. A legrosszabb meg az volt, amikor megszűnt a fent és a lent, a teste pedig nem tudta, merre is húzza a vonzás. Kicsit magasságiszonyra emlékeztetett, csak épp annál is sokkal rosszabb volt. Gyakran riadt fel nyugtalan álmából arra, hogy izzadságban fürdik és ujjai görcsösen próbálnak belekapaszkodni a téglapadozatba.

Nanni és sok másik bányász is kialvatlan szemekkel pislogott, de arról senki se beszélt, hogy miért is nem tudnak aludni. Lassabban haladtak már, pedig a vezetőjük, Beli arra számított, hogy az utolsó szakaszon majd úgyis felgyorsul a tempó. A boltozat látványa inkább szorongást keltett bennük, mint buzgó igyekvést. A húzók kezdték elveszíteni a türelmüket. Hillalum nem értette, milyen is az ember, aki itt születik és él, hogy nem tébolyodnak meg ilyen körülmények között. Meg lehet ezt szokni? Azok a gyerekek vajon, akik a tömör égbolt látványába születnek bele, ugyanilyen rémülten kiáltanának fel, ha meglátnák a földet?

Az ember talán nem ilyen helyre teremtetett. Márpedig ha természete szerint inkább tartózkodna a mennyek közelségétől, akkor jobb lenne, ha maradna lenn a földön.

Amikor felértek a torony tetejére, megszűnt ez a kizökkentségérzet. Vagy már megszokták ezt is. Ott fenn, a legfelső szinten olyan látvány fogadta a bányászokat, amilyen gyönyörűt ember még sehol nem láthatott: lent, a legtávolabbi mélységben ködfátyol alatt terült el a talaj és a tenger szőnyege. Közvetlen a fejük fölött pedig a világ teteje húzódott, az ég legeslegfelső határa, vagyis ennél fentebbről képtelenség lett volna lepillantani. A Teremtést ennél szélesebb mivoltában sehol máshol nem lehetett volna befogadni.

A papok imát mondtak Jahvéhoz, hálát adtak neki, hogy ezt láthatják, és a megbocsátásáért könyörögtek, hogy ennél is többe kérnek betekintést.

Rakták a téglát a tetőn. Orrukat csiklandozta a bitumendarabokat olvasztó üstökből felszálló szurok erős szaga. A bányászok négy hónapja nem éreztek ilyen ismerős, földi szagot, kétségbeesett igyekezettel szippantották be, mielőtt tovasodorta volna a szél. A csúcson a föld repedéseiből feltörő sűrű folyadék lassan megkeményedett, hogy a téglákat biztosan tartsa a helyükön, s így a föld magasba nyúló végtagjával végre elérhesse az eget.

A bitumentől mocskos kőművesek biztos kézzel már idefenn dolgoztak azon, hogy a nehéz köveket tökéletes pontossággal emeljék fallá. Ők aztán nem engedhették meg maguknak, hogy beleszédüljenek a mennyek boltozatának ilyen közeli látványába. Az ő lábuk nem inoghatott meg, kezük nem remeghetett, mert a torony egy ujjnyit sem térhetett ki a függőleges síkból. Lassan bevégezték a feladatukat, és négyhavi mászást követően végre a bányászok foghattak bele a maguk dolgába.

Hamarosan az egyiptomiak is megérkeztek. A bőrük sötét volt, testük karcsú, állukon alig pelyhedzett szakáll. Kordéikon doleritkőből készült kalapácsokat és bronzszerszámokat meg faékeket húztak magukkal. A vezetőjüket Senmutnak hívták, és hosszasan tanácskozott az elamita Belivel, hogy hogyan hatoljanak át a boltozaton. Az egyiptomiak is építettek maguknak kohót, ahogy korábban az elámiak is, hogy a kicsorbuló bronzszerszámokat könnyűszerrel megjavíthassák majd.

A boltozatot kinyújtott karral érintette az ujjuk hegye. Hűvös és sima volt a tapintása. Mintha finomszemcsés fehér gránitból lett volna, amelynek felszíne hibátlan és egyenletes. És éppen ez okozta a gondot.

Sok évvel ezelőtt, amikor Jahve a földre bocsátotta az Özönvizet, a víz fentről és lentről is zuhogott. Lentről a föld forrásaiból törtek fel a Mélység vizei, fentről pedig a boltozat megnyitott zsilipein ömlött alá a mennyek vize. Most egészen közelről megszemlélhették a boltozatot, és a zsilipkapuknak nyomát se látták. Mindenfelé fürkészték a felületet, de a gránitlapot semmilyen nyílás, se ablak, se csatlakozó toldás nem szakította meg.

Mintha a torony víztározók között érte volna el a boltozatot, ami viszont nagy szerencsének mondható. Ha zsilipkaput láttak volna, akkor attól kellett volna tartaniuk, hogy kőtörésükkel megnyitják, és egy ilyen víztározót ürítenek a földre és a nyakukba. Vagyis Sinár földjén esne, méghozzá nem a maga idejében, és hevesebben, mint a téli esőzések. Az Eufrátesz megáradna. Az eső persze nagy valószínűséggel elállna, amikor kiürül a tározó, de lehet, hogy Jahve megbüntetné őket merészségükért, és végtelen esőket bocsátana rájuk, míg a torony le nem omlik, és Babilon városa sárrá nem olvad.

Persze attól, hogy zsilipkapunak semmi jelét nem látták, a kockázat még fennállt. Meglehet, hogy halandó szeme nem képes érzékelni a kapu vonalát, és a víztározó itt van a fejük fölött. Vagy az is lehet, hogy ezek a víztározók felmérhetetlenül hatalmasak, és a legközelebbi zsilipkapu is több mérföldnyire van a toronytól. A víztározó attól még a fejük fölött lehet.

Hosszasan vitáztak, hogy is lenne a legbölcsebb eljárniuk.

– A tornyot Jahve nyilvánvalóan nem fogja lerombolni – jelentette ki Qurdusa, az egyik kőműves. – Mert ha szentségtörés lenne, akkor már rég megsemmisítette volna. Pedig évszázadok óta építjük, és még soha semmi jelét nem tapasztaltuk Jahve elégedetlenségének. Ki fogja üríteni azt a víztározót, amely esetleg felettünk húzódik, mielőtt még beleütköznénk.

– Ha Jahve ekkora jó szándékkal figyelné vállalkozásunkat, akkor már itt lenne a lépcső, amely átvezet a boltozaton – vetette ellen az elamita Eluti. – Jahve sem nem segít bennünket, sem nem akadályoz. Ha egy tározóba ássuk magunkat, akkor számolnunk kell a ránk zuhogó vízzel.

Hillalum képtelen volt magába fojtani kétségeit:

– És ha végtelen ez a víz? Lehet, hogy Jahve nem büntet meg bennünket, de azt hagyja, hogy mi magunk vonjuk magunkra balsorsunkat.

– Még ha csak most érkeztél is a toronyba, elamita, lehetnél ennél okosabb – fordult hozzá Qurdusa. – Jahve iránti szeretetünk vezérli munkánkat, egész életünkben ezért dolgoztunk, ahogy apáink és az ő apáik is. Ilyen tisztességes embereket nem büntethet olyan keményen a sors.

– Tény, hogy céljaink nemesek, ám ez még nem jelenti azt, hogy bölcsen is jártunk el. Biztos, hogy a megfelelő ösvényre lépett az ember, amikor úgy döntött, hogy a földtől távol éli le életét, mikor pedig abból teremtetett? Jahve sohase mondott olyat, hogy ez megfelelő döntés volt. És most itt állunk, hogy feltörjük a mennyet, még ha tudjuk is, hogy fölöttünk víz van. Ha tévedésbe estünk, miért legyünk biztosak benne, hogy Jahve megóv bennünket a saját hibáink következményétől?

– Hillalum óvatosságra int bennünket, és ezzel egyetértek – mondta Beli. – Meg kell bizonyosodnunk róla, hogy nem bocsátunk egy második Özönvizet a földre, sőt, még csak Sinárt se árasztjuk el veszedelmes esőzésekkel. Tanácskoztam az egyiptomi Senmuttal, és ő megmutatta azoknak a szerkezeteknek a rajzát, amelyekkel a királyi sírkamrákat szokták elzárni. Úgy vélem, a módszerük biztonságossá teheti ásásunkat.

A papok feláldozták a kecskét és az ökröt, a szertartáson sok szent szó elhangzott, még több füstölő elparázslott, és a bányászok munkához láttak.

Már jóval azelőtt, hogy elérték volna a boltozatot, egyértelművé vált, hogy csákányokkal és kalapácsokkal hiábavaló lenne próbálkozni: még ha vízszintesen haladnának is, a gránitban napi kétujjnyinál többel nem jutnának előre, felfelé pedig még ennél is sokkal lassabban fúrnának alagutat. Inkább tűzzel repesztették a követ.

A kiválasztott helyen nagy máglyát raktak a felhozott fa egy részéből, és egy napon át szorgosan táplálták a lángot. A tűz hevében a kő megrepedt és mállani kezdett. Ekkor eloltották a tüzet, és hideg vizet locsoltak a hasadékra, hogy így mélyítsék. Ezután már nagyobb darabokat is el lehetett távolítani a boltozat gránitjából. Ezzel a módszerrel mindennap vagy egysingnyit haladhattak.

Nem egyenesen felfelé irányították az alagutat, hanem rézsútosan emelkedett, ahogy a lépcső halad, hogy fokokat alakíthassanak ki a kőben, amelyet a toronnyal egybe lehet majd építeni. A tűz sima felületet hagyott maga után, és már ácsolták is a lépcső szerkezetét, hogy ne csusszanjanak vissza a kövezeten. Az alagút szájába égetett téglából építettek talapzatot a tűznek.

Mikor már tízsingnyire beásták magukat a boltozatba, kiegyenlítették a padlót, és egy helyiséget alakítottak ki belőle. A bányászok eltakarították innen az összes kihasított kőtörmeléket, és az egyiptomiak munkához láttak. Ők nem tűzzel fejtették a követ. Doleritkalapácsokkal láttak neki a gránit csapóajtó elkészítésének.

Elsőként gondosan faragva a követ az egyik falból óriási gránittömböt metszettek ki. Hillalum pár társával próbált segíteni nekik, de nagyon megszenvedték, hogy nem fúrva, hanem vésővel kellett ügyesen kifaragniuk a követ, meghatározott erősséggel csapni oda a kalapáccsal minden egyes alkalommal.

A tömb néhány hét alatt elkészült. Embernél magasabb és még annál is szélesebb lett. Az alsó részét úgy szabadították ki a falból, hogy kis réseket ütöttek bele, ahová száraz faékeket helyeztek. Majd ezeket az ékeket kisebbekkel meghasították, és vízzel locsolgatták a fát a hasadékon át, hogy a fa megduzzadjon. Pár óra leforgása alatt a kő meghasadt az ékek között, és a gránittömb kiszabadult.

A helyiség végében jobb kéz felől keskeny, felfelé tartó folyosót égettek a kőből a bányászok, és a kamra bejárata előtt a padlóba egysingnyi mély, lefelé tartó csatornát vájtak. Így egy sima, folytonos rámpát kaptak, amely közvetlen a bejárat előtt kezdett lejteni lefelé, és tőle kissé balra ért véget. Erre a rámpára állították az egyiptomiak a gránittömböt. Behúzták-vonták az oldalsó folyosóba, épp csak befért, és vályogkupacokkal támogatták körbe a bal oldali fal mentén, mintha oszlopot hengergettek volna a rámpára.

A csapóajtó mostantól elzárja a vizek útját, biztonsággal mélyíthetik tovább felfelé az alagutat. Ha netán egy víztározóba törnének be, a mennyek vize beárad az alagútba, ők egyenként kiütik a csapóajtót tartó vályogot, és a nehéz gránit belecsusszan a nyílásba, így zárva el a víz útját. Ha a víz olyan erővel törne be, hogy magával sodorja az embereket, akkor a vályogot is hamar szétmossa, és a kőtömb így kerül a helyére. A víz nagy része ugyanúgy bent marad, és akkor a bányászok egy másik irányban áshatnak tovább, hogy kikerüljék a víztározót.

A helyiség túlsó végében újra a tüzes módszerrel kezdtek továbbmélyíteni. Hogy megoldják a szellőzés problémáját, ökörbőröket feszítettek ki nagy faácsolmányokra, és az alagút bejáratának mindkét oldalán rézsútosan helyezték el őket a torony tetején. Ekképpen vezették be a boltozat belsejébe az alatta állandóan fújó szelet. Így a tűz sem aludt el, és a füst is gyorsan kiszellőzött, ezért a bányászoknak nem kellett rossz levegőben fúrniuk, faragniuk.

Az egyiptomiak meg se pihentek, miután elkészítették a csapóajtót. Míg az elámiak a helyiség végében csákányoztak, az egyiptomiak a sima kőbe vájtak lépcsőfokokat a falépcső helyébe. Ezt is a faékes módszerrel oldották meg, így egyben emelhették ki a fokok helyén lévő kőtömböket.

Ekképpen folyt a munka az alagútban. Folyamatosan emelkedett, miközben gyakran váltott irányt, mint egy gigantikus varrásban a fonál, hogy mindent összevetve elég meredeken törjön felfelé. Több újabb csapóajtós terem is készült, hogy mindig csak az alagút legfelső szakaszát kelljen elárasztani, ha tározóba ütköznének. A boltozat felszínébe csatornákat vájtak, innen járdákat függesztettek le, és teraszokat, ezekről a toronytól távol eső teraszokról pedig oldalalagutakat ástak, amelyek a főalagútba csatlakoztak. Ezeken át vezették be a szelet, hogy megoldják a szellőzést, és az alagút legmélyéből is kihajtsák a füstöt.

Éveken át folyt a munka. A húzócsapatok már nem téglát húztak fel a magasba, hanem fát és vizet a máglyákhoz. A boltozat felszíne menti alagutakba emberek költöztek, és újabb függőteraszokat ültettek be lefelé kúszó növényekkel. Itt éldegéltek a bányászok, a mennyek határán. Voltak, akik megnősültek, és gyerekeik lettek. Közülük kevesen tértek valaha is vissza a föld színére.

Az arca köré tekert nedves rongymaszkban mászott le Hillalum a falépcsőkről a kőre. Az alagút végében rakott némi fát a máglyára. Még jó néhány órán át kell égnie a tűznek, addig az alsóbb alagutakban fog várakozni, ahol nem ilyen sűrű a füst.

De akkor távoli hasadás hallatszott, mintha egy hegy vált volna ketté, és ezt egyre erősödő robaj követte. Aztán víz zubogott alá az alagúton.

Hillalum egy pillanatig csak állt rémülten, a földbe gyökerezett a lába. A riasztóan hideg víz a lábának csapódott, hanyatt lökte. Levegő után kapkodva állt fel, a lépcsőbe kapaszkodva feszült bele az áradatba.

Víztározóba ütköztek.

Le kell jutnia a legfelső csapóajtó alá, mielőtt még bezárulna. Legszívesebben kettesével szökellt volna lefelé a lépcsőn, de tudta, hogy úgy egykettőre elsodorná a víz, és akkor halálra zúzná magát a köveken. Kénytelen volt egyesével szedni a fokokat.

Többször is megcsúszott, volt, hogy tucatnyi lépcsőn siklott le, felhorzsolta a kő a hátát, de nem érzékelte a fájdalmat. Végig tudta, hogy vagy a járat mennyezete szakad rá és temeti maga alá, vagy hosszan megnyílik a boltozat, és belezuhan az ég szakadékába, hogy a mennyei esővel hulljon ő is a földre. Eljött Jahve büntetése, a második Özönvíz.

Mikor éri már el a csapóajtót? Az alagút végtelennek tetszett, pedig a víz egyre hevesebb áradatban ömlött alá. Szó szerint rohant lefelé a lépcsőkön.

Aztán megbotlott, és belezuhant a sekély vízbe. Túljutott a lépcsősoron, leért az aljába, és egyenesen a csapóajtós terem padlóján nyúlt el. A víz a térdéig ért.

Feltápászkodott, Damquiya és Ahuni, két bányásztársa már odaért. A kijáratba ékelődött kőtömb előtt álltak.

– Ne! – kiáltotta Hillalum.

– Lezárták! – üvöltötte Damquiya. – Meg se vártak bennünket.

– Jönnek még mások is? – kiabálta csüggedten Ahuni. – Együtt talán el tudnánk tolni a követ.

– Nincs már itt más – ingatta a fejét Hillalum. – A túloldalról nem tudják eltolni?

– Nem is hallanak bennünket – csapott kalapácsával a gránitra Ahuni, de még idebenn se hallották a víz dübörgésétől a csattanást.

Hillalum most körülnézett a kicsiny helyiségben, és észrevette a víz felszínén arccal lefelé lebegő egyiptomi holttestet.

– Lezuhant a lépcsőről, összetörte magát – magyarázta Damquiya.

– Nem tehetünk semmit?

– Kíméld meg az életünket, Jahve – fordította felfelé az arcát fohászkodva Ahuni.

Álltak hárman az egyre emelkedő vízben, és nekikeseredetten imádkoztak, bár Hillalum tudta, hogy minden hiába, a sorsa beteljesedett. Jahve nem biztatott senkit, hogy tornyot építsen, és áttörje a mennyek boltozatát; mindez csakis az ember döntése volt, és most ők hárman az életükkel fizetnek, ahogy bármely más földi vállalkozásnál is megtörténhetett volna. Tisztaszívűségük nem mentheti meg őket tetteik következményeitől.

Már a mellkasukig ért a víz.

– Induljunk felfelé – kiabálta túl a dübörgést Hillalum.

Nagy nehézségek árán felmásztak az alagúton a sodrás ellenében, miközben a víz folyamatosan emelkedett. Mivel a járatot megvilágító fáklyákat a betörő ár már rég eloltotta, sötétben tapogatóztak, és imákat mormoltak, de szavaikat maguk sem hallották. Az alagút felső szakaszán már a fa lépcsőfokokat is elmosta a víz, lesodorta a járat alsóbb szakaszaiba, azon is át kellett valahogy kapaszkodniuk. Végül elérték a sima gránitfelületet. Itt kivárták, amíg a víz feljebb emeli őket.

Ekkor már egyikük sem szólt, imáik is elhaltak. Hillalum úgy képzelte, hogy Jahve fekete torkában ül, és a fenséges úr nagyokat kortyolva a mélységesen sötét mennyei vizekből végül elnyeli őt is a többi bűnösökkel.

A víz emelni kezdte őket, míg végül Hillalumnak ki se kellett már nagyon nyújtania a kezét, hogy a feje fölött kitapintsa a mennyezetet. Az a gigászi repedés, amelyen a víz betört, éppen mellette tátongott. Már csak néhány lélegzetvételnyi levegő maradt.

– Ha megtelik a vájat, felúszhatunk a mennyekbe – kiabálta Hillalum.

Fogalma se volt, hogy két társa meghallotta-e. Egy utolsó nagy lélegzetet vett, a víz elérte a mennyezetet, és ő beúszott a hasadékba. Soha egyetlen ember se halt még meg ilyen közel a mennyekhez.

Soksingnyi hosszan elnyílt a repedés. Ahogy Hillalum áthaladt, ujjai elveszítették a kőréteget, és már nem talált kapaszkodót. Egy pillanatra mintha elkapta volna egy áramlat, de aztán már nem érezte, hogy sodródna. A csupa sötétségben most megint azt a szörnyű szédületet érezte, amely eleinte a boltozat közelébe érve hatalmába kerítette a tornyon: nem érezte az irányokat, azt se tudta, merre van a fenn és a lenn. Kapálózott, taposta a vizet, de nem érzékelte, hogy halad-e.

Magatehetetlen volt, meglehet, hogy az álló vízben lebegett, de ugyanannyira az is lehetséges volt, hogy sebesen viszi magával az áramlat. Csak a bénító hideget érezte. Fényt nem látott. Lehet, hogy felszíne sincs ennek a víztározónak, ahová felbukhatna?

Akkor ismét kőfelületnek csapódott. Felszínén hasadékot érzékeltek ujjai. Visszakerült volna oda, ahonnan indult? Belesodródott, képtelenség volt ellenállni. Elnyelte egy alagút, a víz vadul taszította egyik faltól a másikig. Hihetetlenül mély járat volt, a leghosszabb bányavájat, a tüdeje pedig lassan szétrobbant. Végül képtelen volt tovább tartani a tüdejét, ajkai szétnyíltak, lélegzete kiszakadt. Fuldokolni kezdett, a mindent körülvevő sötétség behatolt a tüdejébe.

Ekkor azonban a falak kinyíltak előtte, egy erőteljes áradat vitte magával, de a feje felett levegő volt! Aztán már nem érzett semmit.

Hillalum arccal a nedves kövön tért magához. Látni nem látott semmit, de kezei körül vizet érzékelt. Nyögve fordult a hátára: tagjai sajogtak, ruháját lehántotta a víz, ahogy a bőre nagy részét is, ami pedig megmaradt belőle, az ráncosra ázott. De kapott levegőt.

Múlt az idő. Végül feltápászkodott. Bokáit gyorsan áramló vízmosás nyaldosta. Az egyik irányban erősen mélyült, de a másikban szárazra lábalt. Érzetre agyagos pala lehetett a talpa alatt.

Sűrű sötétség uralkodott, mint egy bányában, ahol kihunyt minden fáklya fénye. Kisebesedett ujjbegyeivel tapogatta maga előtt a talajt, úgy haladt előre, míg végül a padló felfelé ívelt, és falba ütközött. Vaksi teremtményként, csigalassúsággal araszolt előre és hátra. A talajon széles nyílásra lelt, onnan eredt a víz. És erre eszébe jutott: a víztározó ezen a nyíláson köpte fel a felszínre! Úgy érezte, órákon át kúszik a sötétben. Ha barlangban volt, hát hatalmas barlang lehetett.

Végül elért egy pontra, ahol a talaj emelkedett. Vajon felfelé vezető útra lelt? Lehet, hogy itt mégiscsak feljut a mennyekbe?

Hillalum kúszott tovább, fogalma se volt már, mióta halad előre, és az sem érdekelte, hogy soha nem találna vissza oda, ahonnan elindult. Minek is ment volna vissza?! Ha felfelé vivő járatot talált, azon haladt, amíg lehetett, ha nem volt választása, ment a lefelé tartón. Bár nem is olyan régen annyi vizet nyelt, amennyit korábban elképzelhetetlennek hitt volna, most mégis kezdett megszomjazni és megéhezni.

Végül meglátta a fényt, és kirohant a szabadba.

Az éles fényben erősen hunyorított, ökleivel takarta arcát. Jahve ragyogása vakítja? Megszokhatja ezt a szeme? Percekkel később már képes volt kinyitni, és sivatagot látott maga körül. Valamiféle hegyek tövében bukkant elő egy barlangból, és ameddig ellátott, homok és kő borított mindent.

Ezek szerint a mennyek országa épp olyan, mint a föld? Jahve ilyen helyen lakozna? Vagy ez pusztán egy újabb birodalom a Teremtésben, újabb föld a sajátja fölött, és Jahve még ennél is magasabban él?

A háta mögött, a hegycsúcsok felett ült egy nap. Felkelőben volt, vagy épp lebukóban? Itt is lennének nappalok és éjszakák?

Hillalum a sivatagos messzeségbe sandított. A láthatáron fekete vonal mozgott. Talán karaván?

Rohanvást indult felé, üvöltött, ahogy kiszáradt torka bírta, végül kénytelen volt megállni, mert kifogyott a szuszból. A karaván végén észrevette őt egy alak, kisvártatva megállította a hosszú menetet. Hillalum rohant tovább.

Az, aki észrevette, ember formájú volt, nem szellem, sivatagi öltözetet viselt. Már elő is készítette vizestömlőjét. Hillalum pedig ivott, amennyit csak bírt, közben levegő után kapkodott.

Végül a férfihoz fordult, és lihegve szegezte neki a kérdést:

– Hol vagyok?

– Rablók támadtak rád? Erechbe tartunk.

Hillalum rámeredt.

– Engem nem szedsz rá! – ordította, mire a férfi elhátrált tőle, és úgy méregette, mintha a nap heve elvette volna az eszét. Hillalum látta, hogy egy másik férfi tart feléjük a karaván felől, hogy a dolgok végére járjon. – Erech Sinár földjén van!

– Úgy van. Nem Sinárba tartottál? – kérdezte az idősebb férfi, és készenlétben tartotta a botját.

– Nem ott voltam… vagyis… én… – hebegett Hillalum, majd elhallgatott. – Babilont ismeritek?

– Oda tartasz tehát? Erechtől északra van. Rövid, könnyű út.

– Ott a torony. Arról hallottatok már?

– Persze. A mennyekbe vivő oszlop. Mondják, a csúcsán már a mennyek boltozatát bontják bányászok.

Hillalum térdre rogyott.

– Rosszul vagy?

Majd a két férfi halkan tárgyalt egymással, és a társaikhoz siettek, hogy mitévők legyenek. Hillalum már nem törődött velük.

Sinár földjén volt. Visszatért a földre. Felmászott a mennyek víztározóján túlra, és így jutott vissza a földre. Jahve hozta vajon vissza ide, hogy ne tudjon feljebb hatolni? Ugyanakkor még mindig nem látta semmi jelét annak, hogy Jahve egyáltalán tudomást vett volna létezéséről. Nem tapasztalt csodát, miszerint Jahve vetette volna ide. Amennyire érzékelte, egyszerűen csak felúszott a boltozaton át, és bejutott a lenti barlangba.

A mennyek boltozata valamiképpen a föld alatt van. Mintha egymásnak feszülnének, miközben több mérföld választja el őket egymástól. Ez meg hogy lehetséges? Hogy érintkezhet két ennyire távoli hely? Hillalumnak belefájdult a feje.

És akkor megértette: egy hengerpecsét! Ha az ember végiggörgeti a puha agyagtáblán a faragott hengert, a lenyomata képet ad ki. Van, hogy két személy a tábla két végében jelenik meg, miközben a henger felszínén egymás mellett vannak. A világ olyan, mint egy ilyen henger. Az emberek úgy képzelik, hogy a föld és a menny a tábla két távoli felén van, közöttük ott feszül az egész csillagos égbolt, miközben a világ körbeér, és a menny meg a föld egészen elképesztő módon érintkezik.