Copyright © Ángyán Patrícia, 2025

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Sebes Miklós

A fedél Koppányi Lilla és Fehér Zsanett munkája.

Szerkesztette: Kékesi Ditta

Korrektúra: Dobos Attila

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2025

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-6831-01-1

Mert a férfiak nem egyformák,
s a szavak nem mindig igazak,
de az őszinte szándék mindennél többet ér.

~ William Shakespeare: A makrancos hölgy
(a fordítás saját átdolgozása)

LEJÁTSZÁSI LISTA:

Chery Chery Lady – Modern Talking

Poker Face – Lady Gaga

Love Don’t Let Me Go – David Guetta

Rockabye – Clean Bandit, Anne-Marie, Sean Paul

Castle – Halsey

Tokyo Drift (Fast & Furious) – Teriyaki Boyz

One More Night – Maroon 5

Perfect Love – Lutricia McNeal

Megtalálod a Spotify-on Szeszélyes játékok címen.

1. FEJEZET

Ruby

Ismét elérkezett ez a különös átmenet: a tél vége, a tavasz kezdete. Az időszak, amikor a fák már nem csupán kopár árnyékai önmaguknak, hanem apró bimbókkal jelzik, hogy lassan éled a természet – bár a levegő még őrzi a tél fagyos emlékét. Ilyen most az idő Milánóban, ahol élek. Makacs, öntörvényű, akárcsak én. Csak míg az időjárás ösztönből ilyen, addig én szándékosan vagyok az – határozott, céltudatos, munkamániás. Kívül is azt mutatom, amit belül érzek: erőt, keménységet, tartást. Nem véletlenül.

Meggyvörös, dús, hosszú hajamhoz mindig igyekszem úgy öltözködni, ami egyszerre elegáns és mégis kiemeli az egyéniségem. A szemem olyan világosbarna borostyánszínű, hogy szinte magába szippant. Csak a szerencsések birtokolják ezt a ritka árnyalatot, ugyanis a világon mindössze az emberek 0,9%-ának adatik meg ez a különleges szemszín. A tekintetem égető, mindent lát, mindent tud, és egyetlen pillantással képes vagyok bárkit elijeszteni vagy megbabonázni. Attól függ, mit akarok elérni vele. Testalkatom magas és karcsú, amiből rengeteg előnyt tudtam már kovácsolni. Például olyan helyzetekben, amikor egy kellemetlen személy nem hagyott békén, és lendületből sikerült akkorát lecsapnom rá, hogy azóta sem láttam, mivel nem mert még egyszer a szemem elé kerülni. Viszont nemcsak a külsőm, hanem az ajkam is tüzes: telt, érzéki formák, melyek bármilyen szituációra azonnal reagál – legyen az vágy, düh vagy kihívás.

Március elején, amikor a rügyek csendesen tavaszt ígérnek, a természet lassan éled. A változás még finom, de már érezhető, hogy valami új van készülőben. A tavasz kezdete mindig megnyugtató időszak – jó lenne, ha csak ezzel kellene törődnünk. De az egyre melegebb napok nemcsak a természet újjászületését hozzák el, hanem a végzős egyetemisták gyakorlati időszakának kezdetét is. És nekem, mint egyik alfőnök, kreatív igazgató a Comix Milánó Képregénykiadónál, ez nem épp a legjobb hír. Így is sokan féltékenyek rám a cégnél, hiszen kevesen tudják magukról elmondani, hogy huszonöt évesen már ilyen sok mindent elértek, de a kemény munka mindig meghozza a gyümölcsét. Arról pedig nem én tehetek, hogy itt szinte csak én szeretek – még a szabadidőmben is – dolgozni. De hát a karrierista élet ezzel jár.

Ilyenkor, amikor a végzősök annyira elveszettek a Comix Milánó Képregénykiadó irodájának emeletein, szinte már fájdalmas nézni. Mindig olyan érzésem van, mintha kiskutyák lennének, akik mindent meg akarnak kérdezni, csak ugatnak, de fogalmuk sincs arról, mi is a valódi munka. Az ilyenek, akik nem hajlandóak teljes alázattal viszonyulni a munkához, nálam rögtön elvágták magukat. Mert ha valaki nem tiszteli a munkát, nem is érdemli meg, hogy komolyan vegyem.

Sajnos a legtöbb jelentkező nem azzal tölti a gyakorlati időszakát, hogy valóban hasznos dolgot végez, ami hozzájárulna a fejlődéséhez. Helyette inkább arra koncentrálnak, hogy túléljék a félévet, és próbálják megtalálni a legkisebb feladatot, amivel ki tudják húzni a napot. De persze nem vagyok mindenkivel ennyire szigorú, mindössze csak jó emberismerő, legalábbis ezt a munkaterületet tekintve biztosan. Mint a képregényrajzoló csapat vezetője és a kreatív igazgató, én felelek azért, hogy a látvány és a történet harmóniában legyen. Ez a hely egy alkotói műhely, ahol mindenki a saját feladatára fókuszál, miközben én irányítom a vizuális és narratív irányokat. Akiben látom az akarást, a belefektetett munkát, az alázatos hozzáállást, annak boldogan adok újabb esélyeket, hogy nálunk szerezzen tapasztalatot. De az ilyen lelkes tanulók sajnos a kihalás szélén állnak.

Gondolataimból hirtelen egy ricsaj ránt ki. Két, tegnap felvett gyakornok ül egy tűzpiros Ferrariban, nevetgélve, igencsak magas frekvencián, miközben kiabálva próbálják harsányan túlénekelni a kocsi rádiójában szóló limonádézenét. Tíz méterrel lehetek mögöttük az úton, de már innen is érzem belőlük áradó rosszindulatú energiát, hisztérikus stílusukat és legfőképpen azt a naivitást, amit tegnap is produkáltak. Fogalmuk sincs, mi vár rájuk. Hogy ez a munka mennyi önbizalmat, alázatot, tiszteletet, már meglévő, némi kezdetleges tehetséget, rengeteg időt és kreativitást igényel. És ahogy elnézem, ezekből a lányokból majdnem mindegyik hiányzik. De mivel apuci pici lányai, valahogyan be kellett őket nyomni egy olyan nevezetes vállalathoz, mint a Comix Milánó Képregénykiadó.

Mások hosszú éveken át tanulnak, rengeteg pénzt fektetnek bele, és éjjel-nappal azon dolgoznak, hogy bekerüljenek egy ilyen elismert körbe. Másoknál pedig olyan egyszerűen történik mindez, hogy a milliomos vagy akár milliárdos szülők majd úgyis elintézik, mint ahogyan ezt a kocsit is, amelyben ülnek. Mert eltekintve attól, hogy alig húszévesek, fejemet teszem rá, hogy ezek még egyetlen percet sem dolgoztak soha. Talán még a szótárjukban sincs benne az a szó, hogy „munka”. De szerencséjükre, itt jövök én a képbe.

Végre beérem őket a pirosnál, és azonnal elhallgatnak. Biztos vagyok benne, hogy emlékeznek rám tegnapról, és azt is sejtem, hogy mit gondolhatnak rólam, de milyen szerencse, hogy rohadtul nem érdekel.

A belőlük áradó feszültség szinte tapintható. Mivel tegnap megígértem a főnökömnek, Allissiának, hogy az első héten nem ijesztem el őket, lehúzom az autóm ablakát, és egy bólintással jelzek feléjük. Nem mosolygok, és nem nézek kedvesen. Csak egy egyszerű bólintás ez, és még azt is csak az ígéretem miatt teszem meg. Amikor én valamit mondok, az úgy is történik.

Bár én tettem meg azt az apró gesztust, a félelem továbbra is ott égett a szemükben. Ez nem újdonság számomra, megszoktam már az emberektől. Nem azt mondom, hogy nem vagyok kedves, inkább csak szeretem, ha valaki kiérdemli az őszinte mosolyomat, amit már jó, hosszú ideje dugdosok a világ elől. De okkal. Viszont ezek az újoncok, akiknek inkább Barbie baba stílusú megjelenésük van, mint Bratz, valószínű, hogy még nem láttak ilyet, mint én és a kocsim. Pont az ellenkezője nekik. Az élénk, tűzpiros Ferrari helyett én egy meggyvörös színű Bentley Continental GT-t tudhatok a magaménak, ami pontosan ugyanolyan, mint a hajam színe.

Tudom, hogy kívülről nem én vagyok a legbarátságosabb jelenség, de ez pont jó így. Nincs is szükségem olyanokra, akik csak azért akarnak jóban lenni velem, mert ott dolgozom, ahol, és rajtam keresztül próbálnának felkapaszkodni.

Ami a Bentley-t és a Ferrarit illeti, köztünk az a különbség, hogy én ezt mind magamnak teremtettem meg, rettentő kemény és alázatos munkával, és ugyanezt várom el az itt dolgozóktól. De ők ezt sosem fogják értékelni. Én is gyakornokként kezdtem itt anno, több mint öt éve. Azóta folyamatosan lépegetek fel a ranglétrán, és egyre nagyobb céljaim vannak. Fontos, hogy célok, és nem álmok. A kettő közötti különbség felettébb érdekes. Az álmokért nem tesz az ember, azok csak lebegnek a fejünkben, gondolatainkban, azzal nyugtatva magunkat, hogy legalább kitaláltunk valamit, míg a célokért mindenáron, de megküzdünk és végrehajtjuk őket. Ezért tartok ott, ahol, és ezért leszek – legalábbis szeretnék – pár éven belül olyan ismert lenni a munkáimról, hogy nemcsak Milánóban, hanem egész Olaszországban, sőt, talán még Európában is tudni fogják, ki is az a Ruby Rossi, vagyis én.

Ahogy zöldet kapok, azonnal elhajtok mellettük, és két kanyar után megérkezem a Comix Milánó Képregénykiadó parkolójába, ami Milánó szívében, közvetlenül a dóm mellett található, három perc sétára az épülettől, ahol dolgozom. Az épület háromemeletes, az alsó szinten található a recepció, míg az első emeleten zajlanak a megbeszélések, ügyintézések és fogadások. Az átlátszó ajtók lehetővé teszik, hogy együtt dolgozzunk, miközben megőrizzük az egyéni terünket. A második emeleten a képregényírók alkotnak, én pedig a harmadikon, a folyosó végén dolgozom, ahol formálom a történetek vizuális világát. Az épület élő kreatív központtá válik, ahol mindenki a saját feladataira koncentrálhat. A nagyobb döntéseket azonban a kiadó vezetői hozzák meg, ők szabják meg az irányt.

Felérve a harmadik emeletre, hangokat hallottam Allissiától, a kiadó fővezetője irodájából. Magas, karcsú alakja és elegáns, mégis erőteljes megjelenése azonnal magára vonja a figyelmet, ahogy most is, pedig csak az íróasztalánál foglal helyet. Rövid, sötét haját mindig tökéletesen rendezetten viseli, arca határozottságot sugároz, mintha bármikor készen állna a legfontosabb döntések meghozatalára.

– Csak egy pillanat! – mondta egy fiatal srácnak, aki az asztal másik oldalán ül. Ez a második év, amikor segítek neki a megfelelő munkaerő kiválasztásában. Január közepéig lehetett hozzánk jelentkezni, és február végéig volt időnk átnézni a több száz jelentkezést, amelyekből végül csak tíz szerencsés került felvételre: öt az írás részlegre, öt pedig hozzám, a rajzolós részleghez. Legfőképpen az én irányításom alatt dolgoznak, így a munkának ezt a részét – amikor kioszthatom a feladatokat, és dirigálhatok – nagyon élvezem. De mivel múlt héten lezajlottak az interjúk, és kiválasztásra kerültek a gyakornokok, nem értem, mit keres itt ez a kölyök, egészen pontosan Elliot Lombardi, az ifjabbik Lombardi, akinek a jelentkezését egyértelműen, azonnali hatállyal elutasítottam.

Bátyjával, Karter Lombardival, bár hasonlítanak, mégis teljesen különböző megjelenéssel rendelkeznek. Elliot, a fiatalabb, huszonegy éves, karcsú testalkatú, és azért nem vagyok vak, hogy lássam, egész helyes a korához képest, bár nem annyira izmos, mint a bátyja. Barna, sima haja és éles vonásai egy fiatal, érett, mégis játékos kisugárzást adnak neki. Míg Elliot szenvedélyesen merül el a képregények világában, amire a jelentkezési lapján figyeltem fel mély szomorúsággal… addig a bátyja, a nálam egy évvel idősebb, huszonhat éves Karter autószerelő és -versenyző… amiről – hála saját magának – most már mindenki tud. Néha szoktam itt-ott látni a városban, izmos, széles vállú, atletikus testalkata van. Akármennyire nem kedvelem, és másnak sosem vallanám be, főleg nem hangosan, de azért Karter vonzó, magabiztos kisugárzású, amit nem tudom, honnan szerzett, azon traumák után, melyek érték őt, bár magának csinálta, úgyhogy nem tudom sajnálni. Ő valahogy mindig a figyelem középpontjában áll, borostás arca és erőteljes megjelenése teljesen más jelleget ad neki, mint amilyen a fiatalabb testvérének van. A testvérpár között egyértelmű a különbség: míg Elliot inkább az intellektuális, fiatalos vonzerejével hódít, addig Karter igazi férfiassággal és karizmával vonzza a tekinteteket.

Visszatérve a kisebbik „problémára”, egészen eddig a pillanatig azt hittem, Allissia is bízik a döntésemben. De úgy látszik, ebben most tévedtem.

– Köszönöm a türelmét – mondta végül a felettesem, majd lecsukta a laptopját, és ekkor vett észre engem.

Én már az ajtófélfának dőlve támaszkodtam, jelezve, hogy egy tapodtat sem mozdulok, míg nem hallottam az ifjú suhanc válaszát arra a kérdésre, amit Allissia most fog feltenni neki. Ő ebbe beletörődve nagyot sóhajtott, és folytatta:

– Nálunk, a Comix Milánónál a legfontosabb a közös szenvedély a képregények és a minőségi irodalom iránt. Ha szeretne egy dinamikusan fejlődő, kreatív csapat része lenni, ahol valódi hatással lehet a képregénykiadás folyamatára, akkor nálunk a helye. De előbb kérem, meséljen, miért szeretne hozzánk csatlakozni, Mr. Lombardi?

A név hallatán még a hátamon is felállt a szőr… Hihetetlen, hogy már mindenkit beengednek ide, legyen az az ifjabbik vagy idősebbik Lombardi, akik nagyon is tettek azért, hogy ezt a nevet az egész város ismerje.

Miért nem bírom a Lombardi fivéreket? Nos, ahogy említettem, Elliot, aki épp velem szemben ül, a fiatalabbik testvér, míg Karter az idősebb. Néhány évvel ezelőtt, talán nyolc-tíz éve, hatalmas botrány robbant ki a Lombardi család körül, amikor kiderült, hogy az autós műhely, melyet generációk óta üzemeltetnek, évekig adócsalást követett el. Karter úgy döntött, hogy még több pénzt akar keresni, ezért meglopta a vendégeit, és csalással növelte a nyereségét. Ez nem egy egyszeri eset volt, hanem évről évre felhalmozott pénz, aminek végül börtön lett az ára.

Az igazság az, hogy Karter pontosan azt képviseli, ami a legrosszabb: a hazugságot és manipulációt. És ha van valami, amit igazán megvetek, az az, amikor valaki gátlástalanul kihasználja a helyzetet, hogy megússza a következményeket, miközben másoknak kell vállalniuk a tettei árát.

Karter, akit a környéken mindenki tisztelt, és akit még az apja is nagyra becsült, végül mindent elveszített, amikor kiderült, hogy adócsalást követett el. A nyomozók felfedezték, hogy a műhely adóügyeit hamisította, elrejtve a valós bevételeket, mindezt csak azért, hogy még több pénzt szerezzenek. Ez pedig különösen ironikus, hiszen a család így is Milánó egyik leggazdagabbjának számított, és mégis képesek voltak elhagyni az erkölcsi határokat a pénzért.

A Lombardi név Lombardia régiójából származik. Lombardia nem csupán egy hely Olaszországban, Milánó mellett, hanem a gazdagság és a hatalom központja! Milánó, a divat és a pénz városa, ahol évszázadok óta kemény munkával élő kereskedők, iparosok és bankárok uralkodtak. Ha valaki „Lombardi”-nak hívja magát, az nem csupán egy névről szól, hanem egy egész család történelméről, akik nem féltek megragadni a lehetőségeket, és ma is ott pörögnek a pénz világában. De úgy tűnik, Karternek ez sem volt elég, többre vágyott, aminek végül meg is lett az ára.

A hatóságok végül rátaláltak a nyomra, és Karter két és fél év börtönbüntetést kapott. Pedig ő volt a Lombardi család örököse, a fiú, akit mindenkinek tisztelnie kellett volna – mégis ő rontott el mindent. Miközben a háttérben csalt és hamisított, kifelé azt a képet mutatta, hogy csak egy jó szándékú játékos, aki mindig a legjobbat akarta. És igen, tudom, hogy aki ezeket a szörnyűségeket elkövette, puszta anyagi vágyból, az nem Elliot, hanem a bátyja. Azonban a vér nem válik vízzé, úgy gondolom. Elliot még fiatal volt, alig múlt tizenéves, és mit sem sejtett arról, mi történik a háttérben. Bár sokáig próbáltam elhitetni magammal, hogy ő csak egy gyerek, aki nincs benne az egészben, valójában a Lombardi név már akkor is rányomta a bélyegét.

Karter börtönévei eltörpülnek amellett, ami a műhellyel történt a csalás után. A valódi következményeket nem ő szenvedte el, hanem azok, akik megbíztak bennük – a visszatérő ügyfelek, bizalmas ismerősök, akik hozzájuk vitték a javítani való kocsikat. Ők voltak az igazi vesztesei ennek az egésznek. És én? Szerencsére mi nem vagyunk elszenvedői ennek a történetnek, de én nem tudom elnézni, hogy valaki ennyire gátlástalanul próbálja elkerülni a felelősséget, miközben másokat megrágalmaznak és kizsákmányolnak. Igaz, ez nem mostanában történt, és a műhely azóta valamennyire már talpra állt. De nem szeretnék egyik Lombardi közelében sem lenni, mert van elég problémám, nem kellenek még az ő családjuk sötét titkai is a nyakamba.

2. FEJEZET

Ruby

– Nos, elsősorban szeretném, ha a szakmai tapasztalataimat egy olyan elismert kiadónál bővíthetném, mint a Comix Milánó, mert úgy érzem, hogy itt valóban esélyem lenne fejlődni, és tanulni a legjobbaktól – kezdett bele Elliot, úgy, hogy a szavak kissé megfontoltan csúsztak ki a száján.

Túl sima, túl tökéletes.

– A gyakornoki program lehetőséget adna arra, hogy mélyebb betekintést nyerjek a szakmába, és aktívan hozzájáruljak a képregények előkészítéséhez, valamint megismerkedjek a kiadói folyamatokkal a kezdetektől a végéig.

Ezek mind túl szépen megtervezett mondatok… biztos vagyok benne, hogy valaki betanította neki.

– Köszönöm, Elliot. Azt hiszem, nem is kell ezen többet gondolkodnom. Szívből gratu… – mondta ki majdnem végső szavait Allissia, ha én nem szólok közbe.

– Bocsánat! – léptem be az irodába. – Allissia, elnézést… – mosolyogtam rá, hogy elnyerjem a bizalmát és a szimpátiáját.  – Esetleg tudnánk beszélni? – érdeklődtem kedvesebben, mert mégiscsak ő a főnököm.

Főnök, felettes, vezető, szuperrevizor – mindegy, mi a titulusa, de jóban vagyunk. Az én jelentkezésem napján is bent volt, ő felvételiztetett engem, és már az első találkozás pillanatában jó benyomást tettünk egymásra. Ő pedig azóta is folyamatosan segít, és a bizalmát élvezem, sokat tanultam tőle. Persze ebben nagy szerepem van, mert ha félvállról vettem volna a munkát, ahogy néhányan sajnos teszik, most aligha tartanék itt. De én nem így csináltam, és ezért várom el a többiektől is ugyanazt a szenvedélyt a munka iránt.

– Ha szeretnél valamit hozzáfűzni, nyugodtan. Láttam, hogy végig figyelted az interjút, így szívesen fogadok építő jellegű kritikákat – fordult felém Elliot.

Merész, hogy egy nála idősebbet, aki egyértelműen a felettese lesz, máris tegező módban szólít meg. Bár alig vagyok nála idősebb, ami igazán nem sok, ebben az életkorban mégis rengetegnek számít. A fiatalok a húszas éveik elején tapasztalják meg a legtöbbet a világból, szóval van még hova felzárkóznia. A jelentkezési lapján láttam, hogy idén töltötte be a huszonegyedik életévét, én pedig tavaly ősszel a huszonötöt.

Néha úgy érzem, mintha már egy teljes életet leéltem volna – bár nyilván ennek is megvan a maga oka. De ez most nem a nosztalgiázás ideje, és ha rajtam múlik, nem is engedem, hogy elragadjanak az érzelmek. Ugyanakkor van bennem egy másik érzés is: mintha az igazi, nagybetűs élet még csak most kezdődne. Mert amit eddig csináltam, az nem volt más, mint túlélés – napról napra, rutinszerűen. És ez lenne az élet? Csak nem… Ha most a Jóbarátok-sorozatban lennék, nekem még csak az első évad kezdődne. Hm, érdekes, mennyi minden vár még rám. Na, de visszakanyarodva a merész zöldfülűhöz, lenne néhány mondandóm, illetve kérdésem hozzá.

– Rendben – jelentettem ki, majd határozott mosollyal odalépdeltem Allissia mellé az íróasztalhoz, és nekikezdtem annak, amihez igazán értek: embereket szembesítek önmagukkal.

– Mr. Lombardi…

– Igen, hölgyem? – tündökölve és összekulcsolt kezekkel nézett fel rám. A kis pofátlan. De engem nem ver át.

– Ez mind nagyon szép, diplomatikus és átgondolt válasz volt. Nem vonom kétségbe, hogy így vagy úgy, de felkészült az interjúra. Továbbá a szakmai tapasztalatára még nem térhetek ki, hiszen ön egy gyakornoki állásra jelentkezett, de pont ezért kérdezhetem meg, hogy mit tud a képregényírás és -rajzolás alapjairól? Hiszen erről fog szólni a munkája. Hetente kap olyan feladatokat, amit nem teljesen az alapoktól kell kezdeni, így kérem, el tudná mondani a három-három alapelvet a képregényírás és -rajzolás területén belül, amit minden jelentkezőnek tudnia kell?

Egyetlen másik jelentkezőnél sem kérdeztem meg a képregénykiadás alapelveit, de tőle muszáj. Ő Elliot Lombardi, vagyis Karter Lombardi öccse, és biztos vagyok benne, hogy semmi jóval nem járhat, ha a következő, minimum fél évben egy helyen kell dolgoznom vele és a családja árnyékával.

– Természetesen – mondta, de már nem olyan magabiztosan, úgyhogy a sejtésem, hogy betanult szöveget hozott, nem csalt. De azért belekezdett a szövegelésbe. – A képregényírás alapjainál nagyon fontos maga a történet és a struktúra. Hogy egy képregénynek jó történetfelépítése legyen, három aktusra bontva, figyelve a karakterek ívére. Fontos még a párbeszéd és narráció, hogy tömény, figyelemfelkeltő szövegek legyenek, hogy támogassák a kidolgozott képeket. A harmadik pedig a paneltervezés, vagyis a kockák elrendezése és ritmusának megtervezése, hogy megfelelő tempót adjanak a történetnek.

Rezzenéstelen arccal bámultam rá, bele a szemébe mindvégig. Ahhoz képest, hogy egyszer sem akadt meg, nem vagyok elalélva. Az alapokat kötelező tudni.

– Igen. És a képregényrajzolás alapjairól mit tud mondani? – tettem fel a kérdést ugyanolyan szigorral a hangomban, mint amilyen szigorúság jellemzi a megjelenésemet is.

Csend. Nem érkezett válasz. Mintha a szíve egyre gyorsabban dobogott volna, és az egyre szaporább lélegzete is hallatszott.

– Ruby! – szólt bele Allissia, én pedig úgy válaszoltam neki, hogy nem vettem le szememet az ifjabb Lombardiról.

– Én csak türelmesen várom a választ. Nyugodtan gondolja át, Mr. Lombardi.

Allissia már tudta, hogy miért zavar annyira, hogy pont ezt nem tudja. Ez a szívem csücske, az én területem. Képregényrajzoló vagyok. Amióta csak az eszemet tudom, rajzolok. Amióta tudok olvasni, vittem haza a képregényeket és könyveket a boltokból, piacokról és könyvtárakból. És a kettő összeállt.

Sok mindenbe belém lehetne kötni, bár a nagyja nem érdekelne, viszont a képregényrajzoláshoz senki nem ért jobban, mint én. Legalábbis ebben a városban, jelenleg biztosan nem.

– Az úriember a képregényírás gyakornoki lehetőségére jelentkezett, nem rajzolásra, Ruby.

Pontosan tudom. Úgy vizsgáltam át a jelentkezési lapját, mint ahogyan ellenőrizni szoktam a rajzterveimet. Precizitással és nagyon nagy odafigyeléssel. Nem vagyok ám olyan makacs, mint amilyennek tűnök, csak tudom, mit akarok. Belátom, ha másnak van igaza, bár az is számít, ki az a valaki.

– Ettől függetlenül azért az alapokat illik tudnia az egész szakmáról is – mondtam hangosan, majd elkezdtem körbejárni az irodában. – A képregénykiadáson belül a rajzi készség nem más, mint az anatómia, perspektíva és árnyékolás a karakterek és háttér hiteles ábrázolásához. Ez az öt alappillére a hivatásnak, és ha ötből akár csak egyet nem tudunk, már buktuk a szakmát. A panel elrendezésénél fontos a képek dinamikus elhelyezése a tempó és a hangulat fokozására. A színezés és árnyékolás segít a hangulat kifejezésében és a karakterek érzelmeinek megjelenítésében. Vettem egy mély levegőt, majd elkezdtem a záróbeszédemet, és felkészíteni magamat a következő fél évre, mert Allissián már láttam, hogy ő döntött.

– Nos, mint hallhattuk, elméletben és leginkább gyakorlatban is nehezebb ennek a megvalósítása. Gratulálok az írás területén megkapott gyakornoki állásához. Jobban jár vele. Arrivederci! – fogtam meg Elliot két vállát hátulról, mire összerezzent, és beletörődve abba, hogy Allissia mindenképpen felveszi, méltóságteljesen kisétáltam az ajtón.

3. FEJEZET

Karter

– Ennyire szörnyű volt? – kérdeztem Elliottól, miközben tovább folytattam a munkámat a Lombardi Garage nevezetű autóműhelyemben.

Ha jól emlékszem, valami állásinterjún volt. Ja, igen, mert először nem hívták be, csak telefonáltak neki múlt héten, hogy már beteltek a helyek. De ma hajnalban valaki visszamondta, így kapott egy újabb esélyt a Comix Milánó Képregénykiadónál.

– Borzalmas volt! – tört ki belőle a düh. – Úgy megszégyenített a vezető helyettese, a képregényrajzolási osztály kisfőnöke, vagy ki, hogy még most is feláll a szőr a hátamon. Ez a Ruby, túlságosan követelőző és kíméletlen. Nem mutat elég rugalmasságot és empátiát – háborgott, én pedig hangosan felnevettem.

Ruby Rossi, képregényművész, bocsánat, akarom mondani, művésznő. Hallottam már róla, és láttam a munkáit is. Milánó nem túl nagy város, sőt, a turisták mind azt mondják, olyan kicsi, hogy két-három nap bőven elég itt, mert az egyetlen látnivaló a dóm. De ők nem tudnak azokról a rejtett kincsekről a városban, amiket csak azok fedezhetnek fel, akiket valóban érdekel Milánó története. Az viszont igaz, hogy nem túl nagy város. Nem ismeri mindenki egymást, de valószínűleg már mindenki hallott erről-arról. Mint például Ruby Rossiról. Leginkább a munkásságát lehet nyomon követni, amit egyértelműen nagyon komolyan vesz. A huszonegyedik században már nem olyan nagy dolog valakinek követni az életét, főleg, ha posztol is róla. Ő pedig minden médiás felületét telerakja a rajzaival. Vagyis nem mutatja meg teljesen őket, csak idézeteket, néhány sort, színt vagy éppen a címüket. Igazából jól csinálja, mert ahogyan hallottam a városban, már mindenki látta ezeket a műveket, és várják a folytatást vagy valami nagyobb attrakciót.

Amúgy érdekesek, és nagyon szépek… vagy nem tudom, mi a jó szó a képregény-illusztrációkra, de én, laikus szemmel is látom, hogy tehetséges. A személyéről sok mindent hallottam már, de nem szeretek ítélkezni, és túl naiv sem akarok lenni. Nem ismerem úgy, csak azt tudom róla, hogy komolyan veszi a munkáját, és hogy iszonyat dögös a meggyvörös hajával, de valami azt sugallja, jobb, ha inkább másra koncentrálok.

– Öcsém, legyen már egy kis tököd hozzá! Ne hagyd, hogy egy lány ennyire rugózzon rajtad – mondtam, miközben leengedtem az olajat, kicseréltem az olajszűrőt, és új olajat öntöttem a motorba, azon a kocsin, amit ma reggel hozott be hozzám a műhelybe egy nagyon elbűvölő kisasszony.

– Te ezt nem érted! – folytatta idegesen. – Az ajtófélfának dőlve várakozott, miközben a főnöke, Allissia interjúztatott, mintha egy kém lenne, akinek ezen a bevetésen múlik az élete. Magamon éreztem a tekintetét. Aztán a főnöke mellett helyezkedett el, mintha külsőleg csak a kis pincsije lenne, de a szeme, a tekintete, az egész kisugárzása egy dobermané volt. Te ilyet még nem láttál, és én sem akartam volna. Ahogy ott állt, kinek képzeli magát? Mintha ő irányítaná az egész kiadót – fakadt ki belőle a düh, de nekem még mindig vicces volt, így csak horkantottam egyet rajta.

– Lehet, hogy igazad van – mondtam, miközben leellenőriztem az olajszintet, majd visszacsavartam a fedelet. – Valamilyen módon biztosan befolyása van a kiadóra, még ha nem is hivatalosan vezeti. A jelenléte, a tudása és a magabiztossága önmagában is elég erőt sugároz ahhoz, hogy mindenki figyeljen rá.

– Te most komolyan őt véded?

– Azt mondom, amit látok és hallok. Tesó, ne hagyd, hogy bárki ilyen hatással legyen rád, vedd észre, hogy ő is csak dolgozik, és tanuld el tőle ezt a határozottságot.

Még magamat is sikerült meglepnem, hogy ilyen jó beszédet hoztam össze egy kemény munkanap után, de Elliot nem alélt el tőle.

– De hát nem úgy kellene kommunikálni a fiatalabbakkal, főleg a friss gyakornokokkal, hogy mindent udvariasan, szépen adjanak elő? – kérdezte, már-már sértődötten.

– Úgy beszélsz, mint egy kislány. Ha nem fejezed be, nekem is kezelésbe kell, hogy vegyelek – néztem rá, majd lecsuktam a motorháztetőt. – Nézd, ez itt már nem a gimi, ahol mindenki finomkodik és körberajongják az embereket, hogy megnyugodjanak. Ha egy komoly helyen akarsz dolgozni, akkor nem mindenki fog simogatni. Néha le kell törni a csüggedést, és el kell fogadni, hogy lesznek olyanok, akik nem cserélnek mosolyt, hanem azt várják, hogy a dolgok jól menjenek. Ha elég kemény vagy, ez nem fog megingatni.

– De a stílusa, hogy… – folytatta volna a siránkozását, de félbeszakítottam.

– Az nem számít. Figyelj arra, ami lényeges. Ha jó vagy abban, amit csinálsz, nem kell attól félned, hogy valaki keményebb veled. Az élet nem habos torta, főleg nem meggyel a tetején. Tudd meg, mire vagy képes, és tedd oda magad. Ha ő kemény volt veled, akkor te még keményebbnek kell, hogy legyél.

Bár én ezt nem tudhatom. Nekem sosem volt lehetőségem továbbtanulni, a gimit is épphogy be tudtam fejezni a családom miatt… így a gyakornoki munka teljesen kimaradt az életemből.

– Jó, igazad van – vallotta be.

Mint mindig, fűztem volna hozzá, de elengedtem, hogy ne legyen még nehezebb a napja.

Helyettem is terelte a témát:

– És kié ez az autó? Mi a gond vele?

Sokan mondják, főleg itt Milánóban, hogy bennem több van, mint egy autószerelő, de az elmúlt évek miatt én már „csak” egy autószerelő lehetek, vagy épp autóversenyző kisebb versenyeken. De nem baj, mert én ezt élvezem, imádom csinálni. Illetve, aki a kétkezi munkát nem tudja értékelni, azt telibe szarom, és elhúzhat másik szerelőhöz. Hosszú évek óta ezt csinálom, és most már szeretnek az emberek. Ami még jobb, hogy bíznak is bennem. Voltak olyan időszakok, amikor ránk járt a rúd, nem is kicsit, de sikerült túllendülnünk rajta, és mára már sokan fordulnak hozzám segítségért.

Én pedig arról gondoskodom, hogy a munkám mindig pontos és megbízható legyen. Amióta az eszemet tudom, autókkal foglalkozom, és mostanra a hét minden napján javítok járműveket. Bátran kijelenthetem, hogy megfelelő szaktudással és tapasztalattal rendelkezem. Jól ismerem az autók működését, és képes vagyok különböző típusú járműveken dolgozni.

Az évek alatt rengeteg tudást szereztem, így bármilyen hibát el tudok hárítani, ami a motorral, a futóművel vagy az elektromos rendszerrel kapcsolatos. Sokan keresnek meg azzal is, hogy segítséget kérjenek a nehezen diagnosztizálható problémák megoldásában. Még ha máshol reménytelennek is tűnik egy javítás, én biztos vagyok benne, hogy megtalálom rá a megoldást. Az alaposságomnak köszönhetően nemcsak precízen dolgozom, hanem valóban értem is, amit csinálok. Számomra ez nem csupán munka, hanem szenvedély – de amit igazán elismernek, az a megbízhatóságom és a következetes teljesítményem.

Illetve amit még imádok, az az autóversenyzés – persze nem kell túlgondolni, legális úton. Rengeteg különböző versenyen indultam már versenyzőként, és az egyik legnagyobb kedvenceim a gokartversenyek voltak, ahol különböző kategóriákban mérhettem össze a tudásomat. Sok szép eredményt is elértem, és voltak olyan küzdelmek, amiket meg is nyertem. Ugyanakkor akadtak olyan futamok is, ahol nem sikerült a legjobb helyezést elérnem. Az egyik legemlékezetesebb versenyem egy igazán szoros küzdelem volt, amit végül az utolsó pár másodpercben veszítettem el.

Utána azért elég szarul éreztem magam, de azóta túl vagyok rajta. Az ilyen élmények inkább motiválnak, hogy még jobban fejlődjek, és a legnehezebb versenyeken is helytálljak. A drag racing, vagyis egy gyorsulási verseny, egy igazi álom számomra, és bár az esélyeim, hogy megnyerjek egy ilyet elég jók, de ettől függetlenül folyamatosan igyekszem fejleszteni magam, hogy a lehető legjobb időt futhassam. De erre a fajta versenyre nagyon nehéz a jelentkezés, és legutóbb le is csúsztam róla… Úgyhogy ez még várat magára.

– Nem volt nagy dolog, csak az olajat és egy fényszórót kellett cserélnem. – És a kocsi kié? Még nem láttam nálunk ezt a fehér Fiat 124 Spidert. Csak nem egy újabb hódoló?

Elliot épp egy Fiat 124 Spider kabrióról beszél, amin az előbb dolgoztam. Igazán menő választás volt attól a sportos, mégis elegáns hölgytől, aki nemrég járt nálam.

– Az enyém – jött mögülünk a lágy hangú válasz. – Ciao! – intett az egyik kezével.

Maliah Rossi… igen, Ruby Rossi húga. Ruby erős személyiségéről már messziről hallani, ezért előre sejtettem, hogy ha a húga idehozza a járművét, abból könnyen lehet feszültség. Amikor reggel Maliah megérkezett, és a kocsi átadásának papírjait intéztük, akkor vettem észre, hogy egy Rossi lánnyal van dolgom, és ekkor vált világossá, hogy Ruby kishúgáról van szó. Tudtam, hogy nem lesz egyszerű nap, hiszen a nővér biztosan nem örülne annak, hogy egykori sitteshez kerül az autójuk. Ezért gondoskodtunk róla, hogy minden rendben legyen, nehogy még több rosszindulatú pletyka induljon el. Szóval, mikor Elliot reggel elment az interjúra, öt perccel később megérkezett a híres-nevezetes Ruby Rossi kishúga, Maliah. Rögtön feltűnt, hogy egy igazi tavaszi kislány. Fekete haja tökéletesen le van simítva, és egy elegáns hajpánt díszíti a fejét, ami valami plusz bájt ad az egész megjelenésének. Egy pasztell virágos blúzt visel, ami tökéletes választás a tavaszi időhöz. A blúz ujja finoman rojtos, amitől egy kis játékosság is érződik rajta. A fehér, magas derekú farmerje egyszerű, mégis stílusos, és remekül passzol a ruhájához. A lábán egy világos árnyalatú balerinacipő van, ami nagyon nőies, mégis visszafogott. A kiegészítők diszkrétek, de elegánsak: egy finom nyaklánc és egy kis táska, ami teljesen illik a napi sétákhoz. Az egész megjelenése kifinomult, de friss, mint egy tavaszi nap, és tökéletes példa arra, hogyan ötvöződik a divat és a természetesség Milánóban.

– Ciao, Maliah! Gyere csak nyugodtan – tessékeltem be udvariasan, miközben ő félénken hol rám, hol az öcsémre nézett.

– És most már működni fog a világítás? Vagy nagy bajok vannak a kocsival? – kérdezte félve és tisztelettudóan.

– Ránéztem pár dologra, de egyelőre minden rendben van. A fényszórókon kívül csak olajat cseréltem, a biztonság kedvéért.

– Te jó ég! Nagyon szépen köszönöm! – örvendezett, mintha egy divathétre szánt, rég elfeledett haute couture ruhát hoztam volna vissza a múltból, amit végre újra a kifutóra vihetett volna Milánó szívében. – Tényleg olyan jó vagy, ahogyan a városban pletykálják.

Örülök, hogy már ilyen pletykák keringenek, és nem azok, amik hosszú évekkel ezelőtt… Aranyos kis leányzó, és ahogyan elnézem, ez az öcsémnek is feltűnt. Maliah most van először nálam, de ha jól sejtem, nem utoljára.

– Ciao! – lépett Elliot Maliah felé úriember módjára, és ahogyan tanítottam neki még ötéves korában, kezet fogtak. – Elliot vagyok.

– Buongiorno! – válaszolta a kislány elpirulva. Hosszú percekig csak egymást bámulták, és ekkor jöttem rá, hogy épp tanúja vagyok a „szerelem első látásra” fogalomnak. Én sosem hittem benne, vagy hát ki tudja, nem gondolkodtam rajta olyan sokat, de ez aranyos.

Kicsit besegítve, könyökkel oldalba böktem a mellettem álló tesómat, hogy visszatérjen a vér az agyába, és elkezdhessen gondolkodni… az eszével is.

– Öhm… – bökte végül ki. – Most, hogy kész a kocsid, nincs kedved menni vele pár kört a városban?

Maliah már épp mosolyogva nyitotta volna a száját, amikor valaki hirtelen csatlakozott hozzánk.

– Maliah! – mondta olyan határozottan, félelmetesen és következetesen, hogy ezt utánozni sem lehetett volna.

Hölgyeim és uraim, a műhelyembe váratlanul és hívatlanul megérkezett Ruby Rossi is.