Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

A vadölő

ELSŐ FEJEZET

MÁSODIK FEJEZET

HARMADIK FEJEZET

NEGYEDIK FEJEZET

Az utolsó mohikán

ELSŐ FEJEZET

MÁSODIK FEJEZET

HARMADIK FEJEZET

NEGYEDIK FEJEZET

A tómenti útmutató

ELSŐ FEJEZET

MÁSODIK FEJEZET

HARMADIK FEJEZET

NEGYEDIK FEJEZET

ÖTÖDIK FEJEZET

A telepesek a Susquehana forrásainál

ELSŐ FEJEZET

MÁSODIK FEJEZET

HARMADIK FEJEZET

NEGYEDIK FEJEZET

A Vadfogó

ELSŐ FEJEZET

MÁSODIK FEJEZET

HARMADIK FEJEZET

NEGYEDIK FEJEZET

ÖTÖDIK FEJEZET

HATODIK FEJEZET

HETEDIK FEJEZET

NYOLCADIK FEJEZET

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

James Fenimore Cooper

BŐRHARISNYA TÖRTÉNETEK

válogatta, fordította és átdolgozta:
Zempléni P. Gyula

BUDAÖRS, 2023

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-870-0 EPUB
ISBN 978-963-559-871-7 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

A mű eredeti címe:
The Last of the Mohicans,
The Pathfinder, or, The Inland Sea
The Pioneers, or, The Sources of the Susquehanna
The Prairie

első kiadás: 1826 – 1840
az elektronikus változat az 1890. körüli
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító az 1890. körüli magyar nyelvű kiadás képanyaga
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

A vadölő

ELSŐ FEJEZET

Rajta! Kövessetek gyermekek! az amerikai őserdőbe megyünk, a Hudson folyó vidékére és vissza képzeljük magunkat egészen 1740-ig. Pompás nyári nap van; felhőtlenül emelkedik az azúrkék menyboltozat a magas törzsű pálmák fölé, melyek ágaiban tarka kajdácsok vígan rikácsolnak, sűrű virágcsomók bódító illatot árasztanak. Dúsan tenyésznek a folyondárok és a vastag gyökerekkel és ledőlt fatörzsekkel egyesülve, áthatolhatatlan sűrűséget képeznek. Köröskörül a legnagyobb csend uralkodik.

De ím, hallga! - recsegés, ropogás hallatszik az ágak között! Hé! Mi az? Hangok! Kiáltanak egymásnak valamit. Most kifelé igyekeznek a bokrok közül. Ördög és pokol - hiszen ez két erőteljes férfialak.

- Itt pihenjünk egy kissé, Vadölő, itt pompás a hely, kiáltott kettőjük közül a nagyobbik, míg kényelmesen elnyújtózott a földön. Társa készséggel követte példáját. Most esznek és csevegnek. Mondd csak, Vadölő, szólt March Henrik kisérőjéhez, hol tettél szert különös nevedre?

- Mert mindig csak az erdők állatait ölöm meg és sohasem az embereket, felelt Vadölő jóságosan, míg jólelkű vonásai bizonyságát adták annak, hogy igazat beszélt.

- Bolond vagy! - dörmögött Henrik - még sohasem szedted le egy rézbőrű skalpját?

- Sohasem, Henrik!

- Különös vagy! Ezt hallaná csak Hutter Tom! Ő és én, mi ketten együtt már sok víg dolgot műveltünk!

- Tulajdonképpen ki az a Hutter, akiről oly gyakran beszélsz?

- Hutternek - szólt Henrik gondolkozva - hm, hm, nagyon mozgalmas múltja volt, fiatal korában nagyon sok hajót tett könnyebbé. Híres kalóz volt és most ide vonult félre. Judit leánya valóságos remek példány, karcsú, okos, szép és mindjárt kész volnék őt feleségül venni, csak attól félek, hogy kosarat kapok. Tom barátomnak van még egy leánya: a szegény Hetty, aki hülye, beteges teremtés. Míg a barátok így csevegtek egymással, buzgón neki láttak az evésnek, hogy mire már jól laktak, ismét tovább folytassák útjukat.

- Tyuhaja! - kiáltott most Henrik - induljunk útnak!

És ezzel az egyik fatörzsből kiemelt egy lélekvesztőt.

Néhány perccel később mindketten felfelé haladnak a folyón. Szemeik előtt elragadóan szép földdarab terül el, melyet a nap csillogó, villogó sugarai öntenek el fényükkel és melyen a lélekemelő béke varázsa ömlik végig. Némán tekintenek maguk elé, meghatva a természetnek e fennkölt képe által.

- Ah, nézd csak! A vidra kastélyát! - hangzott egyszerre Henrik ajkairól. - Lásd, itt lakik Hutter Tom barátom. A vén fickó úgy látszik, nincs otthon, csónakját, a bárkát, nem látom sehol. - Biztosan elvitorlázott délnek. Vadölő, jer, menjünk utána.

Vadölő beleegyezett és Henrik nem tévedett, mert délnek haladva találkoztak Hutter „bárkájá”-val, melybe mindjárt beleugrottak. Először is Juditot és Hettyt üdvözölték, kik a hajó előrészében voltak elfoglalva. Henrik bemutatta barátját, ki részvétteljesen fordult Hetty felé. Most előkerült a vén Hutter is. A legszívélyesebb módon üdvözölte Henriket, míg Vadölőt vizsga szemmel nézte. „Barátom, delawar vadász, aki nagy hasznunkra lehet,” szólt Henrik.

- Nagyon jó - dörmögött Tom - majd lesz dolgotok mindkettőtöknek. Ma már rossz nyomra akadtam. Nézzetek ide, és ezzel egy elnyűtt indián cipőre mutatott.

- Ez biztosan Csingacsguk barátomé lesz, kiáltott Vadölő, vizsgálva a mokaszint. De nem, szólt aztán ismét, ez ellenséges indiáné.

Hutter bizalmatlanul nézett, de Henrik buzgón szólt:

- Semmitől se félj, vén vidra, Vadölőért jót állok én, ő a mienk.

Tom megnyugodott.

- Jól van hát, segítsetek hát ti ketten, hogy biztonságba legyen a kastély, még mielőtt az ellenség oda behatol. Előre! Vonjátok a bárkát felfelé, egészen odáig, ahol horgonyt vetettem.

Azonnal munkához láttak. Óriás erővel kormányozták az izmos férfiak a hatalmas csónakot. Már majd célhoz értek, mikor Vadölő egyszerre csak megpillantott hat lesben álló indiánt egy fatörzsön.

- Előre! - szólt lihegve, különben veszve vagyunk!

Nyílsebesen siklott a csónak a fa alatt, éppen akkor, amikor az indiánok a fedélzetre akartak ugrani.

- Hurrá! Elmerülnek a vízben! - ujjongott Henrik.

Az erdőből vad lárma hangzott; a golyók és nyilak süvöltve repültek a levegőben a bárka után. De ez már kikötött és minden baj nélkül értek barátaink a kastélyba. A leányok nyugalomra tértek - a férfiak tanácskoztak.

- Mindenekelőtt biztonságba kell helyeznünk a csónakokat - szólt Tom - hogy az indiánok ne találják meg azokat a mikor átkutatják a vizet. A szót tett követte. Rövid idő múlva a csónakok mind el voltak oldva és a déli szél kényére bocsájtva, mely a kastély felé tereli majd. Útjukban hazafelé, a férfiak tábortűz izzó fényét láttak a parton.

- Indiánok! - kiáltott Tom -, de nem harci sereg tanyázik a tűz körül. Ez nekünk való zsákmány, én jóslom ezt. Vadölő! Fel a csónakokhoz, te maradj ott őrnek! Ha szükségünk lesz rád, majd elsütjük puskáinkat.

Vadölő nem szívesen ment, ő nem jót sejtett és csakugyan, a következő percben már kiáltást hallott a part felől. Egy férfiút lát a víz felé sietni. E percben hangzik Henrik szitkozódó hangja - indiánok vették őt körül. Hutter Tom utána siet, hogy segítsen rajta; Vadölő is oda akar ugrani.

- Vissza! - szólt Tom dörgő hangon -, nem feledem el neked.

Vadölő engedelmeskedik. A foglyokat összekötözik és elvezetik. Fáradtan és aggódva a többiek sorsa miatt, Vadölő lefekszik a földre és mély, érzéketlen álomba mélyedt.

MÁSODIK FEJEZET

Másnap reggel Vadölő legelőbb is azon igyekezett, hogy biztonságba helyezze a csónakokat. Mikor már éppen a partra akart szállni, miután már az utolsó lélekvesztőt is megerősítette, oldala mellett egy golyó süvöltött a levegőbe. Harsány kiáltás hallatszott és egy indián tűnt fel. Vadölő gyorsan elrejtőzött egy fa mögé.

Az indián, ki őt nem láthatta, egyenesen e hely felé haladt, de ekkor előlépett a derék Vadölő és így szólt:

- Hatalmamban voltál, de nem akarok embert orvul megtámadni. Tőled függ már most, béke legyen-e köztünk.”

A vad meghökkent, lebocsájtotta fegyverét.

- Osztozzunk a csónakokon! - szólt dörmögve.

- Abból semmi sem lesz -, kiáltott Vadölő, a csónakok nem a mieink, azok Hutter Tom tulajdonát képezik.

- Az egyik legyen a tied, nem kell nekem -, szólt az indián rekedten - de a másik… - ezzel megragadta az evezőket.

- Ezt sem kapod, szólt Vadölő, a fehér emberé - azzal elszabadította a csónakot és délnek terelte.

A vad megnyugodni látszott ebben és eltávozott, de Vadölő nyomon követte őt, nem bízott benne és csakugyan, sólyomszeme azonnal meglátta, hogy a vad célba veszi őt. Ekkor golyó süvölt a légben és Vadölő először emelte fegyverét emberre önvédelemből és az indián megsebezve rogyott a földre. Vadölő odasiet a haldoklóhoz és sajnálkozva nyújt feléje üdítő italt.

- Köszönöm - suttogta az indián megtört tekintettel - nagy harcos vagy, jól céloztál. Sólyomszemnek neveznélek.

Még egyszer fellélegzett és meghalt.

- Először életemben öltem embert! - sóhajtott Vadölő, de ennek meg kellett történnie. Eltemette a halottat és nem fosztotta meg skalpjától.

Nemsokára recsegés hallatszott az ágak közt, ismét egy rézbőrű tűnt fel, kit a lövés csalhatott ide. Most már nem volt veszíteni való ideje. Vadölő gyorsan beleugrik a csónakba és hatalmas evezőcsapásokkal a kastély felé siet.

Harsány dühkiáltás követte őt, a mi néhány indiántól eredt, kik holt társukra akadtak. Mikor Vadölő a kastélyhoz ért, ezt épen bíborfénnyel öntötték el a felkelő nap első sugarai.

Judit és Hetty fogadták. Azokat az ő értesítései nem látszottak nagyon nyugtalanítani, mert mostanig folytatott életmódjuk következtében megszokták a határőri élet esélyeit; így hát nem is búsultak nagyon atyjuknak és Henriknek, a mingók által történt elfogatása miatt. Az okos Judit mindjárt arra gondolt, hogy váltságdíjjal kell őket kiszabadítani.

- Csak eljönne estig az én Csingacsguk barátom - sóhajtott Vadölő. - Ő segíthetne rajtunk, mert nagyon bátor fiú.

- Ki az a Csingacsguk? - kérdeztek a leányok kíváncsian.

- Egy Mohikán - felelt Vadölő - ki, miután törzse meglehetősen kihalt, a delawarokhoz csatlakozott. Családi neve „Unkas.” A Csingacsguk nevet, ami „nagy kígyó”-t jelent, rendkívüli okosságáért nyerte el. Lehetséges, hogy saját ügyét összekötheti a mienkkel. Ő ugyanis ezen a területen keresi menyasszonyát, a szép Wa-tah-wá-t, ki törzse főnökének leánya volt s kit egy Mingó elrabolt; én segédkezem neki az üldözésben.

Ez értesítés után a leányok ismét munkájukhoz láttak, míg Vadölő átvizsgálta a kastélyt és az indián támadás ellen erődíteni igyekezett azt. Hetty a kerítés mögé hozta a csónakokat és ott megerősítette azokat. Most mindnyájan beleültek a bárkába, a hová Vadölő bedobta a kulcsokat, miután a kastélyt jól bezárta. Élesen körülnézett Csingacsguk után.

- Hurrá! Itt van! kiáltott fel hirtelen és egy sugár alakú indián, ki füle mögött sólyomtollat viselt, beugrott a csónakba. Ugyanebben a percben hangos üvöltés lett hallható.

- Előre! - kiáltott Csingacsguk. - A tó hemzseg az indiánoktól.

Villámgyorsasággal siklott végig a bárka a hullámokon. Mikor a veszély elmúlt, már Csingacsguk értésére adta a leányoknak, hogy az indiánok tanyáján két fehéret látott. „De teljesen jól vannak, így szólt, a mingók nem verték őket bilincsekre.

- Jól van - szólt a karcsú Judit - mi majd megváltjuk őket, nézzetek ide! - ezzel különféle csecsebecsét mutatott a férfiaknak. - Ezzel majd csak lépre csaljuk az indiánokat - szólt bizalomteljes hangon.

Ezalatt megvacsoráztak, a horgonyokat felszedték, tovább eveztek. „Hol van Hetty?” kérdezte Vadölő hirtelen; a bárkát teljesen átkutatták, Hettynek azonban sehol sem lelték nyomát.

- Biztosan elment az indián tanyára -, szólt Judit panaszos hangon. - Kissé gyenge elméjű és valószínűleg azt hiszi, hogy apát és Henriket ki fogja szabadítani.

A férfiak sietve indultak keresésére, de hiába - nyomát sehol sem találhatták és így aggódó szívvel kellett tovább indulniuk, a leány nélkül. Ezalatt Hetty nyugtalanul bolygott az erdőben, míg éjfél után erőt vett rajta az álom és a sűrűben elaludt. Hajnalhasadtakor egy indián nő érintésére ébredt fel, Wa-tah-wah, Csingacsguk menyasszonya volt e nő. Hetty elmondta neki, hogy atyját és annak társát akarja a mingóktól megszabadítani. Sajnálkozva vezette őt Wa-tah-wah az indián táborba. Hutter és Henrik ott gubbasztottak a földön és bár nagyon megörültek látásának, úgy tettek, mintha nem ismernék. Hetty alázatosan könyörgött a főnöknek, hogy szolgáltassa ki neki a foglyokat és bibliai mondásokra hivatkozott. De hiába, a mingók kérlelhetetlenek voltak.

- Ne csüggedj! - suttogta Wa-tah-wah, - majd közösen támogatjuk egymást.

Kedvetlenül távozott el a leány egy indián főnök kíséretében.

Ezalatt Judit és Vadölő a foglyok megszabadításán tanakodott.

Keresgéltek egy ládában, mely telve volt csecsebecsékkel. „Hollá! kiáltott Vadölő,” ez már aztán valami s ezzel négy, finom faragású sakk alakot tartott kezében. „Figyelj csak rám, Judit, e négy tornyocskáért visszakapjuk foglyainkat.”

Ugyane percben Hetty közeledett a közvetítővel. Vadölő a foglyok szabadon bocsájtásáért e négy sakkfigurát kínálta és rövid idő múlva Hutter és Henrik a közvetítő kíséretében visszatért.

Azért a levegő még mindig nem volt tiszta, mert az indiánok eltávozása után egy köteg véres nyílra akadtak, mi a mellett tanúskodott, hogy az indiánok még mindig rosszban törik az eszüket; aggódva tértek a férfiak pihenőre, de Csingacsguk nem tudott nyugodni. Nyugtalanul tekintett ki és a part szélén gyanús fényt pillantott meg.

- Induljunk Wa-tah-wah keresésére -, szólt halkan suttogva Vadölőhöz, hogy meg ne zavarja a többieket.

Vadölő beleegyezett. Nesztelenül távoznak el mindketten a kastélyból. Vadölő a parton az ellenséges tábort keresi, Csingacsguk a csónakra vigyáz, míg Vadölő visszatér és lelkendezve arról értesíti, hogy látta Wa-tah-waht. A parton egy hely felé mutat, hol Wa-tah-wah egy öreg asszony kíséretében vizet akar meríteni. Csingacsguk gyorsan odaugrik, megragadja menyasszonyát, míg Vadölő a vénasszonyt tartja, de ez kiszabadítja magát és féktelen kiáltásba tör ki: Csingacsguk Wa-tah-wah-val beugrik a bárkába; Vadölőt pedig körül veszik az indiánok és elfogják. Csingacsguk hiába várta társát; egyedül kell elindulnia Wa-tah-wah-val.