MÁRTON LÁSZLÓ

Tovább is van

részlet

KALLIGRAM
2023

A szerző a mű írása idején Térey János-ösztöndíjban részesült.

Copyright © Márton László, 2023

ISBN 978 963 468 407 7

Rudi

Egy fiatal férfi, pályakezdő kiadói szerkesztő, pontosabban szerkesztőgyakornok leszáll a hatos villamosról a Jászai Mari téri megállóban. Kora tavaszi este van, olyan este, amikor egyik óráról a másikra kipattannak a vadgesztenyefák rügyei. Ezt a szerkesztőgyakornok még a folyó túlpartján, a Szilágyi Erzsébet fasorban figyelte meg, ahol vadgesztenyefák sorakoznak. Itt, a Jászai Mari téren és mögötte, a Pozsonyi úton másmilyen faféleség van sorba ültetve, talán mirigyes bálványfa, talán keskenylevelű kőris, nem vagyok a megmondhatója.

A szerkesztőgyakornok egy kissé féloldalasan áll, amíg várja, hogy zöldre váltson a lámpa, mert a táska lehúzza a jobb karját. A táskában egy súlyos, vaskos kézirat helyezkedik el, négyszáz gépelt oldal, de talán ötszáz is megvan az. Ez egy olyan évtized kora tavaszi estéje, amikor az írók és a műfordítók még betűkaros írógépet használtak, és az állampolgárok is betűkaros írógéppel írták hivatalos leveleiket.

A négy- vagy ötszáz gépelt oldalnyi kézirat sűrűn össze van firkálva, természetesen ceruzával, hogy szükség esetén ki lehessen radírozni a firkát, így tehát a kéziratlapok súlyát nemcsak az írógépszalag festéke, hanem a grafit is számottevően növelheti.

A szerkesztőgyakornok Ezüst Artúrt, a legendákkal övezett irodalmárt készül felkeresni a lakásán. Előzőleg azt hallotta róla, hogy Artúrnak Artúr, csakhogy eredetileg Péter volt a neve, Ezüst Péter, de aztán az 1950-es évek végén az akkori belügyminiszter engedélyével Artúrra változtatta, részint mert a korábbi keresztnevet banálisnak érezte, részint pedig ezáltal is ki akarta fejezni tiszteletét Görgey Artúr, a szabadságharc fővezére iránt, aki véleménye szerint megmentette a magyar nemzetet azzal, hogy időben lerakatta honvédjeivel a fegyvert az oroszok előtt.

Péterből Artúrrá változni 1958-ban: ez bizonyos mértékig merészségre vallott.

Egyébként a vezetékneve is más volt. Eredetileg Silbernek hívták, ami persze ugyanazt jelenti, Ezüst, de azért mégsem ugyanaz. Egy korábbi belügyminiszter engedélyével ezt a nevet magyarosította ő és a bátyja, kevéssel a háború után. (A belügyminisztert utóbb kivégezték, de nem az engedély miatt.) A névváltoztatás volt jóformán az egyetlen szál, ami összekötötte őket. Az öregedő Artúr nem szívesen beszélt a bátyjáról, nemigen szerette. Ezüst Róbert jóval nagyobb tehetségnek számított nála, jóképű volt, és, vele ellentétben, majdnem végig makkegészséges. Mégis ő halt meg fiatalon, rákban, öccse pedig jellegzetes csúf arcával, betegeskedő testével szívósan éldegélt tovább és még annál is tovább.

✶

A szerkesztőgyakornok egyszer már találkozott vele, méghozzá egy másik állami könyvkiadóban, nem az ő munkahelyén. Ezüst éppen valami szellemességet mondott annak a szürke zakós, középkorú férfinak, az állami könyvkiadó egyik szerkesztőjének, akivel a szerkesztőgyakornok is beszélni szeretett volna, hiába, mert a szürke zakós (neve is van: Bulcsúnak hívták) akkor éppen nem ért rá, méghozzá éppen Ezüst miatt, akinek iménti szellemessége így hangzott: „Félúton állok Vas István és Arany János között.”

A szerkesztőgyakornok próbálta értelmezni ezt a kijelentést. Arra gondolt, hogy nem mind arany, ami fénylik. És hogy addig üsd a vasat, amíg meleg.

Közben a tekintélyes vendég mondott mindenféle mást is, például azt, hogy Fellini legújabb filmje úgy blöff, ahogy van.

És hogy a Konrád Gyuriból, amióta abbahagyta a szociológiát, egyre jobban előbújik a kávéházi Konrád.

És hogy van ez a Kertész Imre, akiről újabban sokat beszélnek, de attól még egy vacak ősdilettáns, a koncentrációs tábori groteszk történetei pedig dögunalmasak.

És hogy ő csak a rendkívüli tehetségekre irigykedik, a közepesekre nem, így tehát Mozarttól nagyon is irigyli a tehetségét, Szokolay Sándortól meg egyáltalán nem irigyli.

Az állami könyvkiadó, ahová a szerkesztőgyakornok Ezüst után néhány perccel állított be, a Kossuth Lajos téren volt, egy fényűzőnek épült bérpalota legfelső emeletén, ahol a háború előtt arisztokraták, nagyiparosok és bankárok lakhattak. Az egyik ilyen gyártulajdonos vagy pénzember vagy mágnás lakosztályát alakították át az államosítás után sok-sok szűk cellává, amelyek egyikében kuporgott az asztal mögött a szürke zakós Bulcsú, vele szemközt, a vendégeknek fenntartott karszéken az érdes modorú, öregedő látogató helyezte kényelembe magát, a szerkesztőgyakornok pedig az ajtóban állt. Azért jött, mert szeretett volna fordítói munkát kapni, de nem kapott. Ha a tényállást nézzük, nem is kért. Szívesen kért volna, de nem jutott szóhoz.

Itt kell elmondanom, hogy a szerkesztőgyakornok fiatal kora ellenére már nem volt olyan kezdő, mint amilyennek sokan hitték: nemcsak szerkesztett, hanem fordított is, főleg tizenhatodik századi német szatírákat, ezenkívül írt egy kötetre való novellát, és megjelent egy regénye, amelyre mértékadó kritikusok is felfigyeltek. Továbbá drámákat is írt, az egyiket be is mutatták a Nagymező utcában. A másikat is bemutatták volna Szolnokon, de a produkciót mindjárt az olvasópróba után betiltotta a megyei pártbizottság. A szerkesztőgyakornok rosszul titkolta efölött érzett büszkeségét.

A középkorú szürke zakós elsősorban költőként volt számontartva, finom hangú, bár vajmi keveset publikáló lírikusként, aki néha – valamiféle titkos lelki átváltozás pillanataiban – malac verseket is létrehozott, szigorú metrikai fegyelemmel egybekovácsolt, meghökkentően trágár rímfaragványokat. Továbbá szerkesztett is, figyelmesen, pontosan, serényen, szerényen. Elvégre most is szerkesztőként ült az asztal mögött. Ezenkívül fordított is, főleg spanyol és portugál szimbolistákat, sőt néha az avantgárd költészet hadszíntereire is elmerészkedett.

Mit is mondhatnék ezek után a hírhedten sokoldalú Ezüstről? Például azt, hogy ő is szerkesztő volt, mégpedig egy harmadik kiadóban, amely tehát értelemszerűen nem volt azonos sem a szerkesztőgyakornok, sem a szürke zakós Bulcsú szintén állami munkahelyével. Ő még a régi félistenekkel dolgozott együtt. Őt még Tersánszky Józsi Jenő sem tudta asztal alá inni, pedig az nagy szó. Neki még Déry Tibor sem tudta kártyán elnyerni a pénzét, pedig az még nagyobb szó. Amióta ezek kihaltak, ráfanyalodott az újabb, nyiszlettebb szerzőkre is, de nem kedvelte őket annyira, mint a régi nagyokat.

Szerkesztett ő mindenfélét, leginkább klasszikus remekíróink bőségesen jegyzetelt összkiadásait, ezek vastag könyvek voltak, valamint kortárs magyar lírát, ezek pedig többnyire vékonyak. Ő szerkesztette Bulcsú addig megjelent egyetlen verseskötetét is, de például a demokratikus ellenzékben aktív szerepet játszó Viszkonti Zoltán első két verseskötete is az ő keze alól jutott el a nyomdáig, továbbá a harmadikat is ő szerkesztette volna, ha annak kiadását a Kiadói Főigazgatóság meg nem tiltotta volna, illetve ha Viszkonti hajlandó lett volna kihagyni azt a nem csekély számú versét, amelyet az illetékes elvtársak politikailag károsnak, ezért közölhetetlennek minősítettek.

Úgy hírlett, hogy Viszkonti kitűnően főz. Valamikor Párizsban néhány hónapig egy elsőrangú vendéglő konyháján dolgozott, azzal egészítette ki soványka ösztöndíját, és ott ellesett a mesterszakácsoktól egyet-mást. Viszont határozottan leszögezte: az ő konyhai tudása nem tartozik az irodalmi közéletre, azt ő csak a közeli barátaival és a szeretőivel osztja meg.

Ezüst Artúr közeli barátja volt Viszkontinak. Ezt is tekinthetjük irodalomértői mesterségnek, ismerve az ellenzéki költő házsártos természetét. Most is megemlítette, mintegy mellékesen, hogy milyen jól készítette a Zoli a paprikás krumplit múlt szombaton, hajnali fél három és fél négy között, miközben ordítozva szavalta legújabb verseit, úgyhogy át is kopogott a szomszéd, és valahol a falban sípolva gerjedni kezdett egy ismeretlen rendeltetésű elektromos készülék.

Készíthetne Wellington-bélszínt is, nem csak mindig paprikás krumplit, de arra nincs pénze, és amíg szamizdatban publikál, nem is nagyon lesz. Viszont van egy – vagy több – lehallgatókészülék a lakásába telepítve, és az nincs mindenkinek.

Az is több a semminél, ha valaki még csak huszonöt éves, és már eljutott az első színházi betiltásig, de a lehallgatókészülék ennél mégiscsak jelentősebb dolog. Az már tényleg dicsőség. A lehallgatókészülék az aduász, üti az összes többi kártyát. Ezüst bármikor szívesen beszállt egy-egy kártyapartiba (ulti, römi, kanaszta), és ha tehette, nagy összegben játszott.

Ezenkívül természetesen fordított is, mármint Ezüst. Fiatal korában román szocreál termelési regényeket ültetett át magyarra. Aradon született és Nagyváradon nevelkedett kulturált polgári családban, kitűnően tudott románul. Azt már csak a teljesség kedvéért mondom, hogy nem az említett két városban sajátította el a nyelvet, hanem egy internálótáborban, ahová azt követően került, hogy a szüleivel együtt kiszökött a nagyváradi gettóból, és szerencsésen átjutottak román területre. Mondogatta, hogy őt addig nem engedték ki a románok a szögesdrót mögül, amíg majdnem tökéletesen meg nem tanulta a nyelvüket.

Sokszor elbüszkélkedett vele, hogy Mircea Eliadéval nem francia nyelven folytat levelezést, noha ő franciául is anyanyelvi szinten tud, hanem románul, ami sokkal meghittebb hangulatúvá teszi az eszmecserét. Később, érettebb éveiben francia klasszikusok aforizmáit, esszéit és emlékiratait magyarította.

Továbbá filmkritikákat is írt. A napokban a Filmvilág főszerkesztője felkérte, hogy írjon Fellini legújabb filmjéről, ő pedig – Ezüst – éppen arra próbálta rábeszélni a szürke zakós középkorút, hogy inkább ő – a szürke zakós – írja meg helyette. Utóbbi ellenvetésére – miszerint öt perccel ezelőtt mondta, hogy a film úgy blöff, ahogy van – ezt felelte: „Blöffnek blöff, de egy zseniális ember blöffje. A Filmvilág jól fizet, te pedig éppen a múltkor panaszkodtál nekem, hogy sokba kerül az Anikó.” Gyakorlatias gondolkodású ember volt.

Közben mondott egy sztorit Zelk Zoltánról (szívfacsarót), egy másikat Weöres Sándorról (mulatságosat), egy harmadikat Pándi Pálról (epéset és gonoszat). Tájékozottsága, jólinformáltsága több volt üres mendemondánál: majdnem mindenkiről majdnem mindent tudott.

Azt is elmondta, hogy ő, Ezüst benne van Koblenczy Kálmán legújabb regényében, a 413. oldalon mint az egyik mellékszereplő, és már első olvasásra világos, hogy ő az. Kár, hogy a Koblenczy olyan szar könyveket ír. Be van oltva tehetség ellen. Ez az új munkája is egy pocsék tákolmány, igazi fércmű. Ráadásul csupa modorosság és posztmodern lilaság.

Viszont azt a kocsmai jelenetet Koblenczy – persze merő véletlenségből – nagyon jól elkapta, amikor Goldberg, a zsidó nyomdatulajdonos találkozik Wrudzinskivel, a regény főhősével, aki egy politikai röpiratot szeretne illegálisan kinyomatni Goldberg nyomdájában. Közben panaszkodik, hogy valakit sürgősen fel kellene jelentenie, mert csak így tudná elterelni magáról a titkosrendőrség gyanúját. Mire Goldberg azt javasolja neki, hogy jelentse fel őt, Goldberget. Őt már olyan sokan feljelentették, hogy eggyel több vagy kevesebb már nem számít.

Na, ez véletlenül jól van megírva. Goldberg a regény 413. oldalán ugyanúgy a feje búbjára fésüli ritkás, vörös haját, ahogy ő, Ezüst, és őt, Ezüstöt ugyanúgy fel szokták jelenteni egyesek, okkal vagy ok nélkül, mint a regénybeli Goldberget.

Wrudzinskit pedig a jogi végzettségű Koblenczy, mint köztudott, Szemerédi Viktorról mintázta. Szemerédi alkotmányjogász volt, Ezüst régi barátja, és kapcsolatban állt a demokratikus ellenzékkel. Magánéleti okokból nemrég öngyilkos lett. Felesége a kiadóban dolgozott, a beszélgetés helyszínéhez képest a harmadik szobában.

Goldberg és a kocsmai jelenet miatt ő egy kicsit sajnálja, hogy ez a hitvány kontármunka, bármilyen sikeresnek látszik is most, húsz éven belül feledésbe fog merülni, de talán mégsem nagy kár érte. Értem sem nagy kár, tette hozzá fanyarul.

Értem a legkevésbé.

Erről az jutott eszébe, hogy Bálvány Lajos néprajztudós az utolsó éveiben annyira elmagányosodott, hogy észre sem vették, hogy egy ideje nem mutatkozik emberek között, és mire rátörték az ajtót, három nappal ezelőtt, a holttestét már szétrágták a patkányok. Azzal dicsekszik a fővárosi tanács, hogy a város területén nincsenek patkányok, de úgy látszik, mégiscsak vannak.

Egyáltalán nem halkította le a hangját, sőt. Úgy beszélt, hogy a harmadik szobában is hallani lehessen.

Bizonyára sok minden mást is mesélt még, de azt már a szerkesztőgyakornok nem hallotta, mert a szétrágott holttest említésekor szó nélkül kifordult az ajtóból.

Bulcsú ekkor felpillantott rá, de nem marasztalta. Igaz, el sem küldte. Elment ő magától is. Mire néhány perccel később eszébe jutott, hogy hiszen mondhatta volna: megírja ő azt a recenziót Fellini legújabb filmjéről szíves-örömest, ha már a szürke zakós Bulcsúnak minden rábeszélés ellenére sem fűlik a foga hozzá, már a Balassi Bálint utcán haladt a Nagykörút felé. Mondhatta volna, de nem mondta.

✶

Azon a kora tavaszi estén, amelyet felidézek, a szerkesztőgyakornok egy pillanatig tétovázott: merre induljon a járdaszigetről? Mehetett volna a Balassi Bálint utcán a Kossuth Lajos tér felé, amelynek egyik épületében játszódott az iménti jelenet. De hát mi keresnivalója lett volna ott? Menjen vissza a Világirodalmi Könyvkiadóba három hónap elteltével, hogy mégiscsak írna Felliniről? Van ott ilyenkor egyáltalán valaki?

Úgy hallotta, hogy a hajdan fényűző bérpalota ötödik emeletén két idősebb szerkesztő, Darabont Pál és Vízhányó Nándor minden este sakkozik. Ilyenkor döntik el, melyik politikai okból kényes kéziratot milyen furfanggal próbálják átpasszírozni a Kiadói Főigazgatóságon. Néha késő éjszakáig bent maradnak. Néha meg azon veszik észre magukat, hogy reggel van, kezdődik a munkaidő.

A szerkesztőgyakornok mégsem a Balassi Bálint utcát választja, hanem ellenkező irányba indul, a Pozsonyi út felé. Elgondolkodik: vajon harminc-negyven év múlva ő is ilyen elátkozott szerkesztő lesz? Ő is hajnalig fog sakkozni az egyik áporodott levegőjű, dohányfüstös kiadói szobában? Ő is fortélyokon és furfangokon töri majd a fejét, hogy félrevezesse kenyéradó gazdáját, a kulturális irányítást? Ő is egyszerre lesz cenzora és cinkosa a szerzőknek?

Idáig jut a gondolataival, mire ott áll a Bauhaus stílusban épült újlipótvárosi ház negyedik emeletén, és Ezüst Artúr névtáblája mellett megnyomja a csengő gombját.

A szerkesztőgyakornok táskájában levő testes kézirat egy francia aforizmaszerző bölcs mondásainak gyűjteménye, Ezüst fordításában. Ez a szerkesztőgyakornok első nagyobb önálló munkája. Még jóformán meg sem melegedett a munkahelyén, de annak vezetője máris rábízta ezt a fontos feladatot.

Az imént azt állítottam, hogy a kézirat négy-ötszáz oldalas volt. Most hozzáteszem: a szerkesztőgyakornok érezte ennyinek, valójában csupán százharminc oldalra rúgott. Azt is állítottam, hogy sűrűn össze van firkálva, mert a szerkesztőgyakornok valamilyen, számomra ismeretlen okból élvezte, ha talált javítanivalót a kéziratban, és emiatt úgy emlékezett, hogy jóformán minden mondatot átfogalmazott. Pedig oldalanként egy, legfeljebb két módosító indítványa volt, de ez még így is száznál vagy százötvennél több szerkesztői beavatkozást jelent.

Most mi lesz? Magam is izgulok egy kicsit.

Vajon a gonosz humorú, cinikus, minden hájjal megkent ősbölény fogja késsel-villával összeaprítani, majd kiskanállal összeszedegetni a zöldfülű jövevényt? Vagy ellenkezőleg: a fiatalember fogja éles szemével, friss eszével megszorongatni az öregebbet?

Ezüst mogorván nyit ajtót. A nappaliban az asztalon egy majdnem üres vodkáspalack áll, mellette vizespohár.

Az érkező körülnéz a teremnek is beillő helyiségben. Egy félig nyitott ajtón keresztül egy hasonlóan tágas termet lát, amely szintén tele van könyvekkel, mint ez itt, ahol a falakat a mennyezettől a padlóig könyvgerincek takarják el. Első benyomása a tágasság. Ez egy óriási lakás lehet, amelyet valamilyen oknál fogva nem szabdaltak fel a háború után.

Második a félhomály. Az asztal fölé eresztett zöld ernyős lámpa mintha nem is arra volna hivatott, hogy bevilágítsa a termet.

Harmadik a kissé dohos levegő. Az is lehet, hogy beázik a födém, és attól van ilyen szag, amelyhez hozzávegyül a kihűlt szivarfüst illata is. Mesélték, hogy Ezüst kedveli a jó szivarokat, csak nincs mindig pénze rájuk. Így aztán örül, ha olcsón juthat Jugoszláviából csempészett Cohibához vagy Partagashoz. Ezek a csempészett szivarcsodák többnyire gyalázatos hamisítványnak bizonyultak, de ő ezt nem bánta. Szavajárása volt: „A hamis az igazi.”

Negyedik a rendetlenség. Könyvek tornyokban és kupacokban, kéziratok boglyákban és kazlakban, közéjük vegyülve egy eldobott nadrág, fél pár cipő, effélék. A szerkesztőgyakornok felírta képzeletbeli noteszébe: „Klasszikus agglegény-rendetlenség.” Holott Ezüst nem volt agglegény. Fiatalon nősült, és állítólag jó volt a házassága.

Csakhogy az asszony meghalt. Most állt össze a kép a látogató fejében, mit keres az asztalon a palack és a pohár.

Ennek az embernek nemrég halt meg a felesége, és azóta sokat iszik. Bár meglehet, hogy azelőtt sem ivott lényegesen kevesebbet.

A képzeletbeli notesz újabb feljegyzéssel gyarapodott: „A magyar Pimodán.” Három emberöltővel korábban Ady Endre még azt bizonygatta hasonló című vallomásában, hogy a zsidóknak finnyásabb a gyomruk, mint a törzsökös magyaroknak, ezért hát nem isznak. Ezüst Artúr alkalmi vendége megállapította, hogy ma már, legalábbis a népi demokrácia talaján, némely zsidók isznak is.

Továbbá egyesek, származásukkal mit sem törődve, ruletteznek és kártyáznak. Ezüst nem követhette annak a fertálymágnási születésű festőművésznek a példáját, aki egyszer egy taxiból, ahol a fiatal Artúr – akkor még Péter – mellette ült, felmutatott egy bérpalotára, mondván: „Azt az emeletet 1935-ben elkártyáztam.” Neki nem voltak egész emeletei. Úgyhogy ő, kisebb-nagyobb összegek elvesztése után, inkább csak ivott.

A szerkesztőgyakornok látott a munkahelyén egy híres tudóst, akinek nem a felesége, hanem a lánya halt meg – illetve előbb a lánya és csak aztán a felesége –, és akiről az ismerősök a részvét és a káröröm furcsa keverékével mondogatták, hogy „elitta az eszét”. Ezüstről ilyesmit nem lehetne mondani. Az ő eszének nem árt az alkohol. Egy ellensége mondta egyszer a szerkesztőgyakornok füle hallatára: „Ezüstnek ravasz disznóesze van”. Nem éppen hízelgő kijelentés, de még a becsmérlés mögött is ott áll a kétségtelen tény fanyalgó elismerése, hogy Ezüstnek van esze.

Persze kérdés: mi az, hogy ellenség? Esetünkben ez egy olyan szerző volt, akinek Ezüst lektorként visszautasította a kéziratát. Vagy egy olyan szerző, akinek művéről Ezüst kritikusként szigorú bírálatot írt. Annyi bizonyos – gondolta a szerkesztőgyakornok, ő maga is szerző –, hogy mindig a szerző az ellenség. Akkoriban olvasta A szerző halála című híres esszét, és képtelen volt szabadulni attól a rögeszmétől, hogy amennyiben a szerző csakugyan halott, akkor a síron túlról könyörtelenül megbosszulja a halálát.

És persze még inkább kérdés: mi az, hogy ész? Miféle ész az, amelyet Ezüst Artúr birtokol? Mitől ravasz, és mitől disznó?

A szerkesztőgyakornoknak akkoriban még nem volt határozott elképzelése róla, miképpen függ össze az ítélőerő és a szenvedély. Ezüst szenvedélyesen ivott, szenvedélyesen kártyázott, szenvedélyesen szivarozott, és szenvedélyesen szerette a feleségét, illetve az emlékét. Szenvedélyesen szerette a lovakat is. Krizsán Jocóval, a népszerű drámaíróval járt ki a Kerepesi úti ügetőre. Együtt izgult vele, hogy hányadik helyen fut be Pálmafa, Paloma és Palimadár. Kevéssé zavarta, hogy a versenyláz közepette Jocó erősen antiszemita kijelentéseket tesz a zsokék személyére. Ezt ő úgy könyvelte el, hogy Jocó a kedélyeskedő zsidóellenességet az apjától örökölte, aki fénykorában nyilas újságíró volt. „Senki sem tehet az apjáról” – mondogatta derűs elnézéssel, ha Krizsánhoz fűződő barátsága miatt kérdőre vonták.

Itt, az ész kapcsán kell beszélnem még valamiről, olyasmiről, amit szerettem volna megúszni, de belátom, hogy nem hallgathatok róla. A szerkesztőgyakornok a homályban az eldobott nadrágon és cipőn kívül egy pár mankót is észrevett. Ezüst egy gyerekkori betegség következtében észrevehetően sántított. Rosszabb napjain mankóra kellett támaszkodnia, és erős fájdalmai voltak. Olyankor lehetőleg nem mozdult ki a lakásból, de néha valamilyen sürgős ügy miatt mégiscsak rákényszerült. Ilyen esetekben szívből haragudott azokra az ismerőseire, akik mankóval bicegve látták őt az utcán, mintha ők tehetnének a testi hibájáról.

Jobb napjain sárgaréz fogantyús ébenfa bottal járt, amelyet akár sétapálcának is nézhetett az avatatlan szem.

A bot is ott volt, oda volt támasztva a ruhásszekrényhez.

Még fiatal korában történt, hogy első munkahelye kötelezte a marxista-leninista esti egyetem elvégzésére, ő pedig rendszeresen eljárt az egykori Tiszti Kaszinó épületébe, a Váci utcába, ahol a foglalkozások zajlottak. Vagy ezektől, vagy valami egyéb okból olyan testi gyötrelmek törtek rá, hogy üvöltött fájdalmában, az előadó pedig legtöbbször hazaengedte. Évfolyamtársai emiatt irigyelték egy kicsit.

Egész gyerekkora azzal telt, hogy eljárt a bátyjával focizni, ami úgy zajlott, hogy a bátyja rúgta a labdát, ő pedig ült a pálya szélén, és nézte a gólokat. Ő a bátyja mellett amúgy sem rúghatott labdába. Robi kamaszodó fiúnak is aranyos volt, jó modorú, ezzel szemben ő, Artúr – akkor még Peti – nyűgös, mogorva, kellemetlenkedő, nemritkán hisztérikus gyerek. Nem csoda, hogy a környezetükben mindenki a bátyját szerette, méghozzá mindig az ő rovására.

Ezzel és persze öt nyelven olvasó apja nyomasztó tekintélyével magyarázható az a nemegyszer elhangzott kijelentése, hogy ő a maga részéről a nagyváradi gettót – tizennégy éves volt akkor – felüdülésnek érezte. Hol azt mondta, hogy felüdülésnek, hol meg azt, hogy felszabadítónak. Még az is jó volt, hogy egyszer egy csendőr agyba-főbe verte. Addig gyereknek számított, senki sem vette komolyan, akkor pedig, lám csak, valaki felnőtt férfinak tekintette. Ő legalábbis így értelmezte a történteket.

✶

Ezüst szó nélkül kitölti a vizespohárba a maradék ital felét, és kiissza. Aztán a szekrényből elővesz egy másik, tiszta poharat, és abba beletölti az utolsó kortyokat. A szerkesztőgyakornok már tiltakozna, mondaná, hogy köszöni, ő nem iszik vodkát, de nem kell aggódnia. Mire kinyitná a száját, Ezüst a másik vizespohárnak is a fenekére néz.

A tágas, de gyéren megvilágított terem egyik homályos sarkából nyüszítés hallatszik.

– Rudi, maradj már csendben! – förmed rá Ezüst a hang forrására.

A szerkesztőgyakornok nem képes elhessegetni a gondolatot, hogy Rudi, akárki legyen is, azért nyafog, mert sérelmezi, hogy nem kapott a vodkából.

A szerkesztőgyakornok előveszi a táskájából a kéziratot.

– Igaza van – mondja Ezüst. – Dolgozzunk!

A szerkesztőgyakornok ezt úgy értelmezi, hogy hellyel van kínálva, és leül a másik székre a kiürült palack túloldalán. Ezüst nem utasítja rendre, nem állítja fel. Mintha a fiatalember egy titkos próbatételen megállta volna a helyét. Pedig dehogyis. Ugyan már. Vajon kit kínálna hellyel a házigazda? Déry Tibort minden bizonnyal. Tersánszky Józsi Jenőt is. Füst Milánt is, bár nem biztos, hogy Füst hajlandó volna átlépni egy olyan lakás küszöbét, ahol előzőleg Déry is járt.

A szerkesztőgyakornok arra gondol, hogy abban a székben ül, amelyben Füst Milán is ült vagy ülhetett volna. Aztán összeszorítja a száját, és dacosan arra gondol, hogy most ő a Füst Milán. Persze nem az öreg és rigolyás Füst, hanem a fiatal, a Boldogtalanok című zseniális dráma szerzője. Elvégre neki is van drámája, és az nem kevésbé zseniális. Aztán arra gondol, hogy… Dolgozzunk!

Mutat az egyik kéziratlap szélén egy ceruzával írt mondatot. Hogy ez a változat jobban visszaadja az eredeti szöveg zeneiségét.

– Igaza van – mondja Ezüst kelletlenül. – Akkor hát legyen így!

A szerkesztőgyakornok mutat egy másik, az előzőnél valamivel hosszabb grafitképződményt. Hogy ezáltal egyértelműbbé válik a kétértelműség.

– Igaza van – mondja Ezüst, miközben összevonja a szemöldökét. Pesti irodalmi körökben ez a szemöldök-összevonás rosszmájú viccek tárgya. Ezüst Artúr összevonja szemöldökét, mint Móricz Zsigmond regényében Rózsa Sándor! Hűha! Bajok lesznek! – Ezt is kénytelen vagyok elfogadni.

A szerkesztőgyakornok most már végre felfoghatná, hogy a mondatok csengésénél fontosabb az önérzet. Talán tudja is, hogy erről van szó, erre megy ki a játék, és ennek tudatában mutatja meg a harmadik autográfot. Hogy ezáltal, ebben a formában sokkal erősebb lesz a poén.

Ezüst most már felcsattan.

– Látja, volna magának stílusérzéke! – kiabálja magából kikelve. – Nem ez a baj magával!

Sok évvel később egyszer Gyergyai Albert műfordítói munkásságáról esett szó. Nyílt színi pódiumbeszélgetés volt, vagy rádiós interjú, már nem emlékszem. Ezüst akkor annak a véleményének adott hangot, hogy Gyergyai, aki mestere volt az Eötvös Collegiumban, amikor annak szétverése már javában zajlott – amelyben, mármint a szétverésben kollégistaként és hithű kommunistaként, aki akkoriban volt, Ezüst maga is részt vett, sőt kiemelten fontos szerepet játszott –, szép és szabatos magyarsággal fordított franciából, de nem volt stílusérzéke, ezért az ő magyarításában minden francia szerző ugyanazon a hangon szólal meg.

Ezzel szemben az ő fiatalon elhunyt bátyja, Ezüst Róbert, aki nála, Artúrnál kétségkívül tehetségesebb volt, jóval csiszolatlanabb nyelvet használt, de mindig ki tudta keverni azt a stílusregisztert, amely a fordítandó szerzőre jellemző, és az ő fordításában azonnal felismerhető, hogy ezt a prózát Balzac írta-e, vagy Mérimée.

További sok-sok évnek kellett eltelnie, míg az egykori szerkesztőgyakornok rádöbbent, hogy abban az interjúban vagy miben Ezüst igazából nem Gyergyairól, hanem önmagáról beszélt. Ő az, akinek sohasem volt stílusérzéke, vagy inkább leszoktatta magát róla, hogy csakis rá jellemző, saját nyelve legyen. Helyette ismert és használt egy szép és szabatos magyart, amely azonban kissé egyhangú volt, és amellyel ő maga sem volt megelégedve.

Az Ezüst fordította francia aforizmák között olvasható volt egy észrevétel Az Ezeregyéjszaka meséinek végtelen szomorúságáról. A szerkesztőgyakornoknak eszébe jutott Dzsuder ben Ómár története, aki a folyóparton a csónakjában ülve naphosszat halászik, de nem fog semmit, vagy legfeljebb egy-két csenevész halat. Egy szép napon odamegy hozzá egy sánta öregember, és azt mondja: látszik rajta, hogy van stílusérzéke. Ezért ő, a sánta öreg arra kéri Dzsuder ben Ómárt, kötözze össze kezét-lábát, rakjon a zsebeibe ököl nagyságú kavicsokat, evezzen be vele a folyó közepéig, és ott lökje be a vízbe, aztán figyelje a víz felszínét. Ha fehér tajték száll fel, akkor nincsen semmi baj. Ha véres tajték száll fel, akkor…

Dolgozzunk!

Tovább is van, de azt majd máskor mondom el.

Ott tartottunk, hogy Ezüst Artúr, a pesti irodalmi közélet meghatározó személyisége – mert az volt, az évtizedek során észrevétlenül az irodalmi közélet egyik legnagyobb szellemi tekintélye lett belőle – önuralmát elveszítve kiabál:

– Nem ez a baj magával!

A szerkesztőgyakornok a tőle telhető legfinomabb tapintattal kérdez vissza. Nem biztos, hogy jól teszi, de mi mást tehetne?

– Hát akkor mi a baj?

Már előzőleg is sejthette bizonyos apró, de egyértelmű jelekből, hogy valami baj van vele. Például abból, hogy Ezüst otthagyta a darabját. A szünetben – azaz még csak nem is a szünetben, hanem az első felvonás kellős közepén – kivette kabátját, kalapját a ruhatárból, és távozott.

A szerkesztőgyakornok két színműve közül az egyiket nemrég bemutatták, nem is akárhol, hanem a Szomory Dezső Színházban. És nem is akárki rendezte, hanem Gőgöss-Gúnár Gedeon, a Mikroszkóp Színpad legendás hírű nevettetője, akit színpadi stílusa miatt fanyargárdistának is neveznek.

Gőgöss-Gúnár valamikor egy vagy két évvel ezelőtt fejébe vette, hogy nem hagyja magát kabarészínésznek beskatulyázni. Hogy már nem elég az „érted haragszom, nem ellened” szellemében odamondogatni a népi demokratikus államrendnek. Hogy már nem kelt a közönség soraiban sem érzéki, sem intellektuális izgalmat az állampárt első emberének, a nagy ember jellegzetes hanghordozásának utánzása vagy kifigurázása. Gőgöss-Gúnár megértette, hogy váltania kell, és elhatározta, hogy rendezni fog, méghozzá kortárs magyar drámákat, jó képességű fiatal szerzők munkáit.

Majd meglátja a közönség és a szakma, hogy ő, Három Gé, ahogy ismerősei emlegették, van olyan radikális újító, mint Steinamanger József, és van olyan szuggesztív rendezőegyéniség, mint Sződligeti Gábor!

Az első jó képességű fiatal szerző, akire Gőgöss-Gúnár lecsapott, a mi szerkesztőgyakornokunk volt. Tetvek a galléron című, nemrég a Színház folyóiratban megjelent vígjátékát Gőgöss-Gúnár a Szomoryban álmodta színpadra. Hónapok óta telt házzal megy a produkció, nem a jó képességű fiatal szerző miatt, hanem elsősorban azért, mert a női főszerepre Gőgöss-Gúnár vendégművészt hívott, Poprádi Jucit, akinek bájait a Potyognak a fürjek című társadalombíráló filmben ország-világ megcsodálhatta. Érdemes hát másodszor, harmadszor is beülni rá.

Továbbá azért is nehéz jegyet szerezni a Tetvek…-re, mert elterjedt a hír, hogy a rendezés „provokatív” és „politikailag pikáns”, meg hogy Gőgöss-Gúnár „végre megmondja az őszintét”. Vagy ezért, vagy a rendezés más jellegzetességei miatt pontosítanom kell azt a kijelentést, miszerint telt házzal megy a darab. Igaz ugyan, hogy kezdéskor minden hely foglalt a Szomory nézőterén, de amikor a második rész végén lemegy a függöny, akkor már vannak foghíjak.

A szünetben mindig elmennek néhányan. Olykor nem is csak néhányan. Gőgöss-Gúnárnak van egy leshelye a ruhatár mögött, onnan figyeli, hányan távoznak. Ha sokan, azt sikerként, a rendezői koncepció igazolásaként értelmezi. Egyszer kilencvenhárman távoztak a szünetben, Gőgöss-Gúnár pedig repesett az örömtől. Meg volt róla győződve, hogy ő a Hevesi Sándorral keresztezett Peter Brook, és a nézők egyharmada, kettőszázhetvenből kilencvenhárom, egyszerűen megfutamodik az ő rendezői nagysága és Poprádi Juci szókimondása elől. Gőgöss-Gúnár a nézői megfutamodást tekintette a színházi radikalizmus fokmérőjének.

Aztán kiderült, hogy a szökevények túlnyomó többsége sorállományú katona volt, akiknek lejárt a kimenőjük. Nem a darab ellen volt kifogásuk, nem a vakító és rikító világítással volt bajuk, nem a szerző infantilis poénjai zavarták őket, hanem tíz órára vissza kellett érniük a laktanyába. De Gőgöss-Gúnár diadalmámorát ez sem hűtötte le.

– Elment a szünetben Berettyóújfalusi Feri, a Kossuth-díjas építész! – jelentette ujjongva.

– Most megy el Abrakos Miki, a Magyar Cirkusz és Varieté Vállalat vezérigazgatója! – fordult ki a ruhatár mögötti leshelyről a győztes hadvezér arckifejezésével.

Egyik este, amikor még javában tartott az első felvonás, valaki felállt a helyéről, és a többi néző mellett átnyomakodva kiment a ruhatárhoz, majd dúlva-fúlva távozott.

– Most megy el Ezüst Artúr, a sánta ördög! – tájékoztatta Gőgöss-Gúnár a szerkesztőgyakornokot.

– Nem lehet mindenki a táncparkett ördöge! – felelte a szerkesztőgyakornok rosszkedvűen. Nem szerette, ha valakit gúnyolnak a testi gyarlósága miatt. Másfelől az oldalvágás arra utalt, hogy Gőgöss-Gúnár az 1970-es években ünnepelt szalontáncos volt, és Veszprémben megrendezte A lovakat lelövik, ugye? című táncfilm színpadi változatát.

Tény, hogy Ezüst a sántaságot elegánsan és méltóságteljesen viselte, akárcsak velejáróját, a sárgaréz fogantyús botot. Az időnkénti erős fájdalmakon túl is megkeseríthette életét az egykori paralízis, de ő ezt gondosan leplezte. Mondogatta, hogy neki a sántaság a sex-appealje. Testi hibáját gyakran magától is szóba hozta, főleg csinos, fiatal nők előtt, akik biztosították felőle, hogy ettől nem kevésbé vonzó férfi a szemükben. Sőt.

Továbbá az is tény, hogy még a szünet előtt otthagyta az előadást. Valami, úgy látszik, nagyon, de nagyon nem tetszett neki. Egy percig sem bírta tovább a nézőtéren.

✶

Közben – dolgozzunk! – a munka halad előre a Bauhaus stílusban épült bérház negyedik emeletén. Már a huszadik kéziratoldalnál tartunk. Vagy felőlem tarthatunk az ötvenediknél is. A szerkesztőgyakornok időközben átült Ezüst mellé, az asztalon pedig az üres vodkásüveg mellett ott áll egy majdnem teli.

Ezüst eddig a szerkesztőgyakornok majdnem minden javaslatát elfogadta. Néha vitatkozik, de ezt inkább csak a rend kedvéért teszi. Most váratlanul lerakja a szemüvegét a kéziratra.

– Vegye tudomásul – mondja –, hogy a maga nemzedékéből a Grassalkovichnak és a Naftálinak van létjogosultsága. Ők ketten a könyvespolcomra kerülnek, maguk, többiek nem. A Grassalkovich a maga módján progresszív arisztokrata hátterével és a Naftáli a pesti zsidó kispolgári miliővel kialakíthat egy szuverén írói világot, és ennyi bőven elég is. Egy nemzedékből két öntörvényű írói világ. Többre nincs szükség.

Erre a szerkesztőgyakornok nem tud mit válaszolni. Semmi sem jut az eszébe. Még az sem, hogy hiszen ő nem tartozik Naftáli és Grassalkovich nemzedékébe, elvégre mindkét kiváló szerző idősebb nála egy évtizeddel. Az sem, hogy az öntörvényű írói világot nem a központi árukészletből szokás kiutalni, mint a magánhasználatú személygépkocsit. Azaz eszébe fog jutni ez is, az is, de majd csak hazafelé menet, a Margit híd budai hídfőjénél.

– Igen, a Grassalkovich – mondja Ezüst elgondolkodva. – A Grassalkovich elegánsan eszik, ahogy illik egy grófhoz. De tud ám csúnyán is enni, ha akar. És nagyon szépen eszik nagyon csúnyán, mert nála még a csúnya is szép. Ebből is látszik, hogy ő egy jelentős író. Egyszer Nyugat-Berlinben, az Einstein kávéházban az ujjairól szopogatta le a vaníliakrémet. Ott voltam, láttam. Maga nyilván azt gondolja, hogy bunkóság, ha egy gróf a hüvelykujjáról vaníliakrémet szopogat, de biztosíthatom magát felőle: volt benne valami gracilis báj. És a Naftáli! A Naftáli egyszerűen csak rondán és gusztustalanul eszik. Csámcsog, szürcsöl, cuppog. De milyen hitelesen csámcsog! Milyen mélységesen megszenvedett, tragikus irónia hallatszik a cuppogásában! Benne van a háború után született nemzedék átöröklődő történelmi traumája! Mikor fog maga olyan szívet tépően szürcsölni, mint a Naftáli?

Úgy beszélt, mint azok a francia emlékiratszerzők, akiknek műveit fordította, és akikhez hasonlítani szeretett volna. Mégsem hasonlított hozzájuk, például azért nem, mert ő nem írta meg a visszaemlékezéseit. Ha kérdezték, miért nem, azt felelte: mert nem ér rá. Neki mások műveit kell megmunkálnia. Örkény István sem írta meg az életét. Pedig micsoda sztorijai voltak!

Azt viszont kétségkívül megtanulta francia mestereitől, hogy az emberi természetet paradoxonokban ragadja meg. Az emberi lények, ahogyan beszélt róluk, egysíkúnak és papirosízűnek érződtek, mégis belső ellentmondások feszítették őket.

A szerkesztőgyakornok nem tudta megmondani, mikor fog olyan szívet tépően szürcsölni, mint Naftáli Gergő, a Drótostót a másvilágon című novelláskötet szerzője. Neki nem voltak számottevő szürcsölési ambíciói. A tányért sem volt szokása kinyalni étkezés után, amit Naftáli szinte mindig megtett egy-egy étteremben, már amikor meghívta valamelyik jómódú ismerőse.

✶

Ezüst Artúr felpillant a kéziratból, amelynek már túl vannak legalább a kétharmadán.

– Mit gondol maga Pierre Bourdieu A társadalmi ítélőerő pszichológiája című könyvéről?

A szerkesztőgyakornok erről a könyvről nem gondolt semmit, már csak azért sem, mert nem olvasta. Hirtelenjében olyan érzése támadt, hogy ez a könyv nem is létezik, ahogyan szerzője sem. Azaz dehogynem. Bourdieu neve ismerősen csengett. Valamit olvasott is tőle, de nem emlékezett rá, hogy mit, mert addigra már egy kicsit elfáradt. Erről a könyvről viszont nem jutott eszébe semmi.

Ezüstnek szokása volt fiatal vendégeit olyan módon próbára tenni, hogy ismert szerzők fiktív műveiről kezdeményezett beszélgetést velük. Ha a beszélgetőtárs lépre ment, mert nem akart tájékozatlannak bizonyulni, és azt állította, hogy olvasta a könyvet, sőt a véleményét is kifejtette róla, akkor Ezüst megállapította, hogy ez az ember egy kókler, egy hámozott szappanbuborék, egy nulla. Ezt a rossz minősítést alkalomadtán hangoztatta is kiadókban, szerkesztőségekben, egyéb kulturális műhelyekben.

Azzal a vélekedéssel viszont nem ajánlatos megsérteni a nagy embert, miszerint ez a könyv nem létezik. Micsoda pimaszság, sőt esztelen vakmerőség! Arról nem szólva, hogy: mi van akkor, ha ez mégiscsak egy létező könyv?

Legegyszerűbb volna így felelni: „Sajnos nem olvastam.” De ez lapos. Banális. Méltatlan a nagy francia emlékírókhoz, de még Füst Milánhoz is, akinek a szerkesztőgyakornok akkor még a nyomdokaiba akart lépni. És még azt is mondhatná: „Dolgozzunk!” Azaz nem mondhatná, mert ezt csak Ezüst mondhatja, ő nem.

Szerencsére a szerkesztőgyakornoknak nem is kell válaszolnia, mert a homályos hátsó sarokból ritmikus rázkódás, zötykölődés hallatszik.

– Rudi! – ordítja Ezüst a sarok felé. – Ezt azonnal hagyd abba! Megértetted? Most azonnal!

Magyarázatot is ad.

– Bassza a díványpárnát – közli a szerkesztőgyakornokkal. – Rászólok, de néhány perc múlva újrakezdi. Egész nap a díványpárnát bassza. Csak akkor nem bassza a díványpárnát, amikor leviszem sétálni.

Ekkor – hibátlan dramaturgiai érzékkel – előlép a sarokból egy mogyorószínű tacskó. Csakis ő lehet Rudi, senki más. Odamegy Ezüsthöz, két hátsó lábára áll, mellső mancsait a francia szerző – talán Vauvenargues, talán Joubert, talán La Rochefoucauld – aforizmáira helyezi. Hűségesen csillogó szemeivel feltekint a gazdája arcába. A szerkesztőgyakornok nem tudja nem észrevenni, hogy csakugyan erekciója van.

Ezüst elgondolkodik.

– Ki kellett volna heréltetni hat évvel ezelőtt – szól elmerengve –, de akkor nem vitt rá a lélek. Most meg az állatorvos azt mondja, hogy már késő.

Rudi felfogja, hogy róla van szó. Büszkén csóválja a farkát.

Ezüst visszailleszti a szemüveget az orrára.

– Nem szeretem magamat szemüveg nélkül – jelenti ki némi kacérsággal. Úgy mondja ezt, mintha nem is cinikus, elhasználódott aggastyán volna, hanem egyike azoknak a bájos fiatal nőknek, akiknek a felesége halála óta a sántaságával udvarol. Összecsukja a kéziratot, és akkurátusan masnira köti az irományfedél szalagját, jelezvén, hogy vége az audienciának.

A szerkesztőgyakornok feláll a székéről. Ezüst nem áll fel. Vodkát tölt az egyik vizespohárba, kiissza.

– Ugye maga is azt gondolja rólam, hogy gyáva vagyok? Maguk egy emberként ezt gondolják rólam. Hogy gyáva vagyok. Gyáva és megalkuvó.

Tölt, kiissza.

A szerkesztőgyakornok nem tartotta Ezüst Artúrt gyávának. Igaz, bátornak sem. Ezen a kérdésen mindaddig nem gondolkodott. Ha gondolkodott volna, valamilyen földhözragadt, középutas eredményre jutott volna. Beleszületett és belenőtt a reálisan létező szocializmusba, így tehát tisztában volt vele, hogy a központilag ellenőrzött kultúrában a kompromisszumok bizonyos mértéke még nem jelenti a bátorság és a tisztesség hiányát. Csak az a kérdés: mi ez a mérték?

Hol húzódik a határ a belátó józanság és a gyáva sunyítás között?

Mikor viselkedik Ezüst cenzorként, a Kiadói Főigazgatóság hivatalnokaként, és mikor harcol az alkotói szabadságért, a szerzői szuverenitásért?

Ezüst a palack után nyúl.

Tölt, kiissza.

– Hát vegye tudomásul, hogy az a részeges Viszkonti sem lehetne olyan nagyon bátor, ha én nem volnék egy kicsit gyáva. Igaz, hogy nem engedélyezték a kötetét, mégis kapott honoráriumot érte. Én intéztem el. Abból csináltatta meg a barátnője fogait.

Tölt, kiissza.

– Vegye tudomásul, hogy amikor olyan idős voltam, mint most maga, még hittem a kommunizmusban! Bezzeg a maguk nemzedéke már semmiben sem hisz! Most már én sem hiszek semmiben! De azt, hogy hittem valaha, nem vehetik el tőlem! Sem maga, sem a többi taknyos!

Tölt, kiissza.

– Talán azt hiszi, hogy szörnyűségesen utálom a maga darabját? Hogy azért mentem el a Szomoryból az előadás közepén? Hát nem! Maga nem olyan jelentős író, hogy utáljam a darabját. Maga nem is létezik. A Naftáli darabját, a Goszpogyi pomilujt, azt igen, azt úgy utálom, mint a szart. De maga, vegye tudomásul, maga a térdéig nem ér fel a Naftálinak, a maga darabján nincs mit utálni. Mikor fogom én feleannyira utálni magát, mint a Naftálit? Soha! Soha! Tudja, mi történt? Amikor azok a szerencsétlen színészek nyögve nyelték és köpték a maga borzalmas szövegét, egyszerre csak eszembe jutott, hogy ilyenkor szoktam sétáltatni Rudit, és hogy Rudi nekem addig bassza itthon a díványpárnát, amíg le nem viszem az utcára. És akkor felvetődött a kérdés: mi a fontosabb? Az, hogy végignézzem a maga darabját, vagy az, hogy Rudit elvigyem a díványpárna közeléből, hogy kényelmesen kiszarhassa magát? És én úgy döntöttem, hogy Rudi, vagyis a díványpárnától való distancia számomra fontosabb a maga darabjánál. Nem is beszélve Rudi emésztéséről! Egy kutyának ugyanúgy megvan a napi életritmusa, mint a gazdájának!

Rudi ismét csóválni kezdi a farkát. Szemlátomást örül, hogy róla esik szó. Ezüst elérzékenyül.

– Otthon, Váradon – meséli a szerkesztőgyakornoknak – volt egy majdnem pontosan ilyen kutyánk. Az volt a neve, hogy Húszlej. Kölyök volt még, amikor hozták a cigányok, és mondták az árát: „Húsz lej!” Esküdöztek, hogy nagyon jó patkányfogó kutya lesz belőle. Kifizettük, és ez lett a neve: Húszlej. És tényleg jó patkányfogó lett. Éjszaka lesben állt az udvaron, reggel pedig büszkén mutatta a sorba rakott patkányhullákat. Volt, hogy húsz tetemet is kiterített egymás mellé. Húsz lej, húsz patkány. Elkapta őket, és eltörte a gerincüket.

Tölt, kiissza.

– Ezt is be lehetne idomítani patkányfogásra. De minek?

Tölt, kiissza.

Elgondolkodik.

– Akkor talán békén hagyná nekem a díványpárát.

Megint elgondolkodik.

– Magát is be lehetne idomítani, hogy mértéktartóbban írjon. De azt is minek? Esetleg megpróbálhatná utánozni a Naftáli stílusát. Akkor talán még vihetné valamire. Vagy a Béketűrő Putyi mindig naprakész apróságait, a lakótelepi mítoszokat és a többi szirszart. Vagy írjon olyasmiket, mint Becherovka Gyuszi alsó-újlipótvárosi legendái. Még az is több a semminél. Vagy tudja, mit? Írjon gyerekkönyveket. Maga ugye szereti a gyerekeket? Vagy talán mégsem? Nem szereti őket? Egyáltalán, vannak magának gyerekei?

A szerkesztőgyakornok már a lépcsőházban jár, amikor Ezüst kitámolyog a lakásból. A lépcső korlátjába kapaszkodva rikoltja:

– Ebben a városban már patkányok sincsenek!

Tartalom

Rudi

Olvadás

Billegés

Füst

Csoda

Szülés

Apa a túlvilágon

Indián

Szégyen

Fogda

Olvasópróba

Huwawa rémuralma

Kiadta a Pesti Kalligram Kft.,
Budapest, 2023.
Elektronikus kiadás
Felelős kiadó Mészáros Sándor

Felelős szerkesztő Tóth-Czifra Júlia
Olvasószerkesztő Péterfy Emma
A borítót Roskó Gábor illusztrációjának
felhasználásával Hrapka Tibor tervezte.
Elektronikus könyv Nagy Lajos

kalligram.libricsoport.hu

ISBN 978 963 468 407 7

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL