Sheena Iyengar

A választás művészete

részlet

A fordítás alapja
Sheena Iyengar: The Art of Choosing.
Twelve, New York, 2010

© Sheena Iyengar, 2010

Fordította © Bozai Ágota, 2010

Szerkesztette: Garai Attila
Borítóterv: Tabák Miklós

HVG Könyvek, Budapest, 2022
Kiadóvezető: Budaházy Árpád
Felelős szerkesztő: Török Hilda

ISBN 978 963 565 276 1

Minden jog fenntartva. Jelen könyvet vagy annak részleteit tilos reprodukálni, adatrendszerben tárolni, bármely formában vagy eszközzel – elektronikus, fényképészeti úton vagy más módon – a kiadó engedélye nélkül közölni.

Kiadja a HVG Kiadó Zrt., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

Felelős kiadó: Szauer Péter
www.hvgkonyvek.hu

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Apának, aki azt mondta, minden lehetséges.
Anyának, aki ott volt az út minden lépésénél.

Tartalom

Prológus – A múlt

Első fejezet – A vadon szava

Második fejezet – Idegen ember idegen földön

Harmadik fejezet – Ének magamról

Negyedik fejezet – Érzékek és érzelem

Ötödik fejezet – Én, robot?

Hatodik fejezet – A dolgok ura

Hetedik fejezet – És lőn semmi

Epilógus

Köszönetnyilvánítás

A szerzőről

Jegyzetek

Felhasznált irodalom

Név- és tárgymutató

Prológus A múlt

Minden egy történettel kezdődik.

– Joseph Campbell

Torontóban születtem, a várost fehérbe és csendbe borító nagy hóviharban. Az érkezésem körüli meglepetés és a rossz látási viszonyok baljós előjelek voltak, bár akkor még senki sem törődött velük. Anyám nem sokkal születésem előtt, bevándorlóként érkezett az országba; két világba tartozott, és ezt a többes identitást átadta nekem. Apám Kanadába tartott, de még nem érkezett meg; az, hogy nem volt jelen születésemnél, későbbi, teljesebb távollétét vetítette előre. Visszanézve látom az életemet születésem pillanatában eleve meghatározó körülményeket. Életem története meg volt írva, Isten keze vagy valami megnevezhetetlen erő belevéste a csillagokba vagy a kőbe, és amit csak tettem, e szöveg igazolását szolgálta.

Ez az egyik történet. És itt egy másik.

Sosem lehet tudni, ugye? Az élet olyan, mint valami varázsdobozkészlet; az ember óvatosan, egyenként nyitja ki a dobozkákat, de mindig kiugrik belőlük valami. Így jöttem a világra; hirtelen, egy hónappal idő előtt, apám nem is tudott mindjárt fogadni engem. Még Indiában volt, és anyám mindig úgy képzelte, ő is Indiában marad. Valahogy mégis Torontóban kötött ki, és ott voltam én is a karjában, és az ablakon át nézte a hóesést. Úgy vándoroltunk egyik helyről a másikra, ahogy azok a hópelyhek sodródtak: Flushing, Queens, aztán Elmwood Park, New Jersey. Szikh emigránsok között nőttem fel, akik – szüleimhez hasonlóan – elhagyták, mégis magukkal hozták Indiát. Így az országon belül külön „országban” nevelkedtem; szüleim megpróbálták maguknak, nekem újrateremteni a számukra ismerős életkörülményeket.

Hetente háromszor elvittek a gurudvarába, a templomba, ahol a jobb oldalon ültem, a nők között. A férfiak a bal oldalon gyülekeztek. A szikh vallás előírásainak megfelelően nem vágtam a hajamat; a hit szerint ez Isten művének tökéletességét fejezi ki. Jobb csuklómon kara, acél karkötő, szorgalmam és hitbuzgóságom jeleként, és hogy mindig emlékeztessen: bármit teszek, Isten vigyázó szeme figyel. Mindig, még zuhanyozás közben is kaccsát viseltem. Ez a ruhadarab olyan, mint egy bokszeralsó, tulajdonképpen száras női alsó, és a szexuális vágyak feletti uralmat jelképezi. Ez csak néhány azok közül a szabályok közül, amiket követtem, amiket minden hithű szikh követ, és amelyiket nem a vallás, azt szüleim diktálták. Ezek a szabályok látszólag az én javamat szolgálták, de az élet néha kipukkasztja az ember terveit, ahogy azokat a terveket is, amiket mások szőnek az embernek.

Totyogós kisgyerekként mindennek folyton nekiütköztem, és a szüleim először azt hitték, nagyon ügyetlen vagyok. Egy parkolóóra miért nem elég nagy akadály ahhoz, hogy kikerüljem? És miért kell engem olyan sűrűn figyelmeztetni, hogy nézzek a lábam elé? Amikor nyilvánvalóvá vált, hogy nem vagyok átlagos idétlen gyerek, elvittek a Columbia Presbyterian Hospital szemspecialistájához. A doktor hamar megoldotta a rejtélyt: a retinitis pigmentosa egy ritka változatát állapította meg, más szóval öröklött retinasorvadást, ami miatt a látásélesség 20/400-ra csökkent. Középiskolás koromra teljesen megvakultam, csak fényt érzékeltem.

Azt hiszem, manapság egy meglepetés előkészíti az embert az előtte álló újabb meglepetésekre. Amikor meg kellett barátkoznom a vaksággal, még rugalmasabb lettem. (Vagy épp azért tudtam megbarátkozni vele, mert eleve rugalmas voltam?) Akármennyire felkészültek vagyunk is azonban, kicsúszhat a lábunk alól a talaj. Tizenhárom éves voltam, amikor apám meghalt. Aznap reggel elvitte anyát dolgozni harlemi munkahelyére, és megígérte, hogy orvoshoz megy lábfájása és légzési nehézségei miatt. Az orvosi rendelőben azonban kiderült, hogy eltévesztette a megbeszélt időpontot, és akkor éppen senki sem volt, aki ellássa. Ezen bosszankodva – és más okból eleve feszült állapotban – kirohant a rendelőből, nagy léptekkel elindult a járdán, aztán egy italmérés előtt összeesett. A pultos behúzta a helyiségbe és mentőt hívott hozzá. Apámat kórházba vitték, de nem élte túl az addig kapott több infarktust.

Nem mondhatom, hogy életünket csak véletlenszerű és kellemetlen események alakítják, de úgy tűnik, többnyire feltérképezetlen területen haladunk. Milyen mértékben irányíthatja az ember saját életét, ha kicsi a látótávolság, és az időjárás olyan gyorsan változik, hogy meglepődni sincs idő?

Egy pillanat. Van egy harmadik történetem is. És bár az én történetem, gyanítom, az olvasó ezúttal magára ismer.

Szüleim 1971-ben emigráltak Indiából Kanadán át az Egyesült Államokba. Mint előttük oly sokan, amikor megérkeztek az új ország, az új élet partjaira, ők is az „amerikai álmot” keresték. Hamar rájöttek, hogy az amerikai álom keresése során sok nehézséggel kell megküzdeni, de kitartóan dolgoztak érte. Én ebbe az álomba születtem, és azt hiszem, jobban értettem, mint a szüleim, hiszen ez az én perfekt amerikai kultúrám volt. Mindenekelőtt arra jöttem rá, hogy az a fénylő valami ennek a perfekt kultúrának a közepén – olyan fényes, hogy a vak is látja, mint például én – nem más, mint a választás, a döntés.

A szüleim úgy döntöttek, hogy ebbe az országba jönnek, de egyben azt választották, hogy amit csak lehet, megtartanak az indiai kultúrából. Szikhek között éltek, szigorúan betartották vallásuk előírásait, és arra tanítottak, hogy értékeljem az engedelmességet. A döntést arról, hogy mit eszem, mit viselek, mit tanulok, majd később pedig hogy hol dolgozom és kivel kötök házasságot, a szikh vallás előírásai és szüleim kívánsága szerint kellett volna meghoznom. De a középiskolában megtanultam, hogy nemcsak természetes, hanem üdvös is, ha magam hozom meg a döntéseimet. Nem kulturális háttér vagy személyiség és képességek kérdése ez, hanem egyszerűen arról szól, hogy mi a helyes és igaz. Nagyon nagy hatású gondolat volt ez egy vak szikh lány számára, aki nagyon sok korlátozással kerül szembe. Gondolhattam volna azt, hogy az életem előre meg van írva, ami jobban megfelelt volna szüleim nézeteinek. Vagy gondolhattam volna azt is, hogy életemet a befolyásomon kívül álló véletlenek sorozata határozza meg. Ám sokkal ígéretesebbnek tűnt, ha életemre választásaim sorozataként gondolok, vagyis megvizsgálom, mi lehetséges, és mit tudok megvalósítani.

Sokan értelmezzük és meséljük el életünket kizárólag a választásaink alapján. Ez az amerikai lingua franca, és alkalmazása gyorsan terjedt a világ más részein is. Jobb eséllyel értjük meg egymás történeteit, ha azokat ezen a nyelven meséljük el, és remélem, ebben a könyvben bizonyíthatom, hogy a „választásbeszéd” sok előnnyel jár. Azt is remélem azonban, hogy megmutathatok más, az itt bemutatott egyszerűsített Végzet és Szerencse alternatíváknál összetettebb, kifinomultabb élet- és narratívamódokat is.

A választásról gyerekkoromban informálisan szerzett tudásomat szervezett tanulmányok keretében bővítettem az egyetemen. A Pennsylvaniai Egyetemen különböző vallási csoportokat tanulmányoztam, mert kíváncsi voltam, hogyan befolyásolja a vallás az ember életszemléletét. Ebből a kutatásból szűrtem le azt, hogy a választásról alkotott elképzelések nagy szórást mutatnak, aminek én szikh amerikaiként csak egy kis részét tapasztaltam. Később a Stanford Egyetem társadalompszichológus doktori hallgatójaként kultúraközi összehasonlításban tanulmányoztam a választás szerkezetét és gyakorlatát. Kulturális különbségeket és a választásainkat befolyásoló hétköznapi tényezőket vizsgáltam. Ez volt munkám középpontjában az elmúlt tizenöt évben.

A „választás” sok mindent jelenthet, és olyan sokféle nézőpontból tanulmányozható, hogy egy könyvben nem is lehet teljesen körbejárni. Azokat a vonatkozásait igyekszem feltárni, amelyeket a leginkább gondolatébresztőnek és életünkre legmeghatározóbbnak találtam. Ez a könyv a pszichológia tudományán alapul, de számos más területről is merítettem, köztük az üzleti életből, a közgazdaságtudományból, a biológiából, a filozófiából, a kulturális életből, a PR és az orvostudomány világából. Remélem, ezzel a lehető legsokoldalúbban tudom bemutatni a témát, megkérdőjelezve néhány közkeletű vélekedést azzal kapcsolatban, hogy milyen elméleti és gyakorlati szerepe van a választásnak életünkben.

A könyv hét fejezetének mindegyike más-más szempontból mutatja be a választást, és számos kérdést vet fel azzal kapcsolatban, hogy a választás miképpen befolyásolja az életünket. Miért olyan hathatós, és honnan van nagy befolyása? Egyformák vagyunk-e a döntéshozatalban? Mi a kapcsolat döntési módszereink és aközött, hogy milyenek vagyunk? Valójában mennyi befolyásunk van mindennapi döntéseinkre? Hogyan választunk, amikor lehetőségeink gyakorlatilag korlátlanok? Megengedhetjük-e bárkinek is, hogy helyettünk döntsön, és ha igen, kinek és miért? Akár egyetért az olvasó a véleményemmel, javaslataimmal, következtetéseimmel, akár nem – biztos vagyok benne, hogy nem mindig leszünk egy véleményen –, e kérdések feltárásának folyamata önmagában is segít megalapozottabb döntéseket hozni. A választás, a triviális és a sorsfordító választás is, akár megtörténik, akár elmarad, életünk történetének szerves része. Remélem, könyvem olvasói mélyebb betekintést nyernek önmagukba, életükbe: abba, hogyan kezdődött és merre tart.

A választás
művészete

Mi a szabadság? A szabadság a választás joga: a jog, hogy megteremtsük magunknak a választás alternatíváit. A választás lehetősége nélkül az ember nem ember, hanem csak rész, eszköz, dolog.

– Archibald MacLeish, Pulitzer-díjas amerikai költő

Első fejezet A vadon szava

I. TÚLÉLŐNEK LENNI

Mit tenne az olvasó? Mit gondol, mihez kezdene, ha kint rekedne a nyílt tengeren egy felfújható gumicsónakban; ha törött lábbal egyedül maradna a hegyen; vagy csónakban, evező nélkül sodródna egy folyón? Mennyi ideig bírná ki, mennyi ideig úszna, mielőtt feladja és beletörődik, hogy megfullad? Mennyi ideig tudná megőrizni a reményt? Nem azért tesszük fel ezeket a kérdéseket – vacsora közben, társaságban, lassú, lusta vasárnap délutánokon –, mert túlélési tippeket akarunk hallani, hanem mert kíváncsiak vagyunk, hol húzódik teljesítményünk határa; képesek lennénk-e olyan szélsőséges körülményekkel is megküzdeni, amelyekre nemigen készülhetünk fel, amilyeneket még nem tapasztaltunk. Azt akarjuk tudni, ki élné túl közülünk a kalandot, hogy elmondhassa a történetet.

Vegyük például Steven Callahan esetét! Callahan Napoleon Solo nevű hajója 1982. február 5-én viharba került és felborult a Kanári-szigetektől mintegy 1300 km-re. Az akkor 30 éves Callahan egyedül volt, egy kormányozhatatlan, lukas felfújható csónakon sodródott, igen kevés élelemmel. Esővizet gyűjtött, azt itta, rögtönzött dárdával halászott. Fésűskagylót evett, néha a fésűskagyló-maradékra gyülekező madarakat is. Lelki egészségének megóvása érdekében jegyzeteket írt tapasztalatairól, és ha legyengült szervezete lehetővé tette, jógázott. Ezenkívül csak várt és sodródott nyugat felé az óceánon. Hetvenhat nappal később, április 21-én egy hajó észrevette Callahant nem messze Guadeloupe partjaitól. A mai napig ő az egyetlen ember, aki több mint egy hónapot kibírt egyedül a tengeren.

Callahan – tapasztalt tengerjáró lévén – olyan tengerészeti ismeretekkel rendelkezett, amelyek kétségkívül alapvető fontosságúak voltak a túléléshez, de vajon ezek az ismeretek önmagukban elégségesek voltak ahhoz, hogy megmeneküljön? Adrift: Seventy-six Days Lost at Sea (Sodródás: hetvenhat nap a tengeren) című könyvében leírja, milyen lelki állapotban volt nem sokkal a hajótörés után:

Körülöttem a Solo maradványai. Eszközeim biztonságosan rögzítve, az alapvető rendszerek működnek, napi prioritások meghatározva, a prioritások nem vitathatók. Valahogy legyőzöm a lázadó értelmet, a félelmet, a fájdalmat. Apró hajóm kapitánya vagyok álnok vizeken. Megmenekültem a Solo elvesztése utáni zűrzavarból, végül sikerült élelemhez és vízhez jutnom. Elkerültem a majdnem biztos halált. Van választásom: vagy új életre kormányozom magamat, vagy feladom, és végignézem, ahogy meghalok. Azt választottam, hogy amíg élek, küszködök.

Szorult helyzetét Callahan választási lehetőségként írta le. Minden oldalról a hatalmas óceán vette körül. Nem látott mást, csak a víz végtelen kék felszínét, amely alatt számtalan veszély leselkedett. A hullámok csapkodásában és a szél fütyülésében mégsem a halál megfellebbezhetetlen ítéletét hallotta, hanem a kérdést: „Akarsz-e élni?” Az a képessége tette lehetővé a túlélést, hogy meghallotta ezt a kérdést és igenlő választ adott rá; fenntartotta magának a választás jogát a könyörtelennek látszó körülmények ellenében is. Ha valaki legközelebb felteszi olvasómnak a kérdést: „Mit tenne ebben a helyzetben?”, idézheti Callahan könyvéből: „Választanék.”

Egy másik híres túlélő, Joe Simpson kis híján meghalt, amikor a perui Andok jeges magaslatairól ereszkedett lefelé. Elesett, lábát törte, alig tudott menni. Mászópartnere, Simon Yates kötélen próbálta leereszteni biztonságos helyre. Amikor Yates, aki nem látta és nem hallotta Simpsont, akaratlanul egy sziklaperem mellett eresztette le, Simpson már nem tudott megtámaszkodni a sziklafalon, és visszamászni sem. Yates tartotta Simpson teljes súlyát; tudta, hogy előbb-utóbb már nem lesz rá képes, és mindketten halálra zúzzák magukat a szakadékban. Végül, mivel nem látott alternatívát, Yates elvágta a kötelet. Azt hitte, ezzel halálra ítéli barátját. Ami ezután történt, igazán figyelemreméltó: Simpson egy gleccserszakadék peremére esett, és a következő néhány napban 8 km-t mászott a gleccseren át. Akkor ért oda az alaptáborba, amikor Yates éppen indulni készült. A végtelen érintése című könyvében Simpson így ír az incidensről:

Szinte kibírhatatlan volt a vágy, hogy véget vessek a leereszkedésnek. Fogalmam sem volt, mi van alattam, és csak két dologban voltam biztos: Simon elment, és nem jön vissza. Ez azt jelenti, hogy ha a jégen maradok, akkor végem van. Felfelé nem volt menekülés, és ha a perem másik végén leesek, az egyenlő a gyors halállal. Elfogott a kísértés, hogy megtegyem, de még kétségbeesésemben is úgy éreztem, nincs bennem elég bátorság az öngyilkossághoz. Hosszú időbe telik, míg a hideg és a kimerültség végez velem a jégperemen, és a gondolat, hogy olyan sokáig várjak egyedül és zaklatott, félőrült állapotban, választásra kényszerített: ereszkedjek addig, míg nem találok valami kiutat, és vagy túlélem, vagy nem. Inkább elébe megyek a halálnak, mintsem megvárjam, míg értem jön. Már nem volt visszaút, bár magamban ordítottam, hogy legyen már vége.

A makacs Callahan és Simpson túlélése választás kérdése volt. Különösen Simpsonnál jelenik meg hangsúlyosan, hogy a választás inkább parancs, mint lehetőség; az utóbbit az ember elszalaszthatja, de az előbbinek szinte lehetetlen ellenállni.

Bár a legtöbben (reméljük) sosem keveredünk ilyen szélsőséges helyzetbe, naponta érezzük a bőrünkön a választás kényszerét. Cselekedjünk-e, vagy inkább maradjunk a háttérben megfigyelőként? Fogadjuk nyugodtan, bármi jön, vagy makacsul igyekezzünk elérni a célokat, amiket kitűztünk magunk elé? Életünket különböző mérföldkövekkel mérjük: az évekkel, a főbb eseményekkel, eredményekkel. Úgy is mérhetjük azonban, hogy megnézzük, miben és hogyan választottunk; leltárba vesszük választásaink összességét, és megnézzük, hogyan jutottunk oda, ahol vagyunk, hogyan lettünk azok, akik vagyunk. Ha ezen a szemüvegen át szemléljük az életet, nyilvánvaló, hogy a választás hatalmas erő, alapvetően meghatározza azt, hogy hogyan élünk. De miből fakad a választás ereje, és hogyan használhatjuk ki a legjobban?

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Marcellus – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0