„Az Államvédelmi Hatóság azért van,
hogy a rosszat lássa meg az állampolgárban.
A jót meglátni bennük nem az ő dolga.”

(Farkas Mihály)

00. fejezet

1947. június 21., Kelenföld

– És ezért kellett nekik az én Ferimet elvinniük? – tört ki az asszonyból a zokogás.

A nap már lemenőben volt, és ahogy a sugarak áttörtek az aprócska ház kosztól feketéllő ablakain, tompa fény vetült a konyhaasztal körül ülő négy alakra. Az ötvenes éveiben járó nő remegő kézzel gyűrögette a kezében lévő konyharuhát. Tőle balra egy idősebb, őszülő hajú férfi ült, tenyerében egy fogpiszkálót görgetve próbálta oldani a lelkében dúló feszültséget. Mögöttük a sarokban két húsz év körüli fiatalember támasztotta a falat. Míg egyikük az érezhetően nyomott hangulat ellenére is megpróbált mosolyogni, társa arcán szemernyi érzelem sem tükröződött.

– Pontosan nem tudnám megmondani – felelte az öreg –, de azt hiszem, mindent megtettek a miniszterelnök eltávolítása érdekében, a fia pedig csak egy feláldozható gyalog volt ebben a sakkjátszmában.

Az asszony mereven nézett maga elé, láthatóan nem tudta megemészteni a hallottakat. Tekintete átsiklott a mellette ülő férfi kérges arcán, majd megállapodott a sarokban ülőkön, mintha tőlük várna segítséget.

– De hát a Feri nem ártott senkinek! Miért akarta őt Rákosi félreállítani? – kérdezte ekkor a mosolygós arcú fiatalember.

– Nézd, fiam – folytatta az öreg –, ha azt gondolod, hogy ezeknek bármi is szent, azt felejtsd el azonnal! A miniszterelnök az útjukban volt, ők pedig addig-addig gyötörték, míg végül rákényszerült a lemondásra. Önként nem tette volna meg, az biztos, a titkárával és a fiával pedig csak megpróbálták sakkban tartani.

– És akkor most mi lesz? – lépett közelebb a fiú, de miután kimondta a kérdést, érezte, erre egyszerűen nincs válasz.

– Nézzétek, azért is hívtalak ide benneteket, mert ti álltatok a legközelebb Ferihez, és gondoltam, jobb, ha tudjátok, mi történt valójában. Amikor néha elkísérte a miniszterelnök urat, a kocsiban volt időnk beszélgetni, és sokat mesélt rólatok. Arról is, hogy az utóbbi időben milyen gyakran jártatok ide.

A beszélgetést egy fedő kocogása törte meg. A sparhelten lévő lábosban lassan elforrt a víz, és a gőz emelgette a fedőt. Az asszony lassan felállt, félrehúzta az edényt, majd egy villával néhány szem főtt krumplit tett ki egy tálba, melyet az asztal közepére rakott. Még most sem tudott megszólalni. Alvajáróként lépkedett a konyhában, majd hirtelen, mintha valami eszébe jutott volna, kisietett a helyiségből.

– Fiúk – folytatta az öreg, és a szájába vett egy kis darab krumplit –, most, hogy magunk maradtunk, elmondhatom, ezek nem riadnak vissza semmitől. – Egyszerűen képtelen volt a szájára venni Rákosi nevét. A Svájcban történtek óta valami véglegesen megváltozott benne. – Én is csak a miniszterelnöktől hallottam, hogy tavaly nyáron valaki rálőtt a kocsijukra a minisztérium előtt. Én nem voltam szolgálatban, de a ti Feritek odabent ült, amikor a golyó átfúrta a tetőt, bár gyanítom, nem neki szánták. Az életük akkor csak a szerencsén múlott. Ezek után kész csoda, hogy ilyen sokáig vártak az eltávolításukkal.

– És úgy gondolja, jobb, ha ezt elhallgatjuk Erzsi néni elől? – kérdezte újra a mosolygós arcú, de a tekintete azt sugallta, végre kezdi megérteni az ügy komolyságát.

– Azt gondolom, épp elég neki, hogy a fiát elvitte az ÁVO. Ennél jobban ne rémítsük meg.

Ebben a pillanatban kinyílt a konyhaajtó, és az asszony egy halom vértől összeszáradt ruhát dobott le a padlóra.

– Szerda volt – kezdte. – Tudom, mert megígérte, hogy este meglátogat. Aztán nem jött. És nem jött másnap sem, meg pénteken sem. Nem is üzent. Ekkor már elkezdtem aggódni. Bementem a minisztériumba, ahol mondták, hogy két civil ruhás nyomozó jött érte. Gondoltam, csak egy helyre vihették, így elindultam az Andrássy út 60.-ba. Hosszas várakozás után fogadott egy tiszt, aki nevetve közölte, felejtsem el egy időre a fiam, és a kezembe nyomta ezeket itt.

Ahogy nézte a gyűrött, vérfoltos inget és a nadrágot, újra rátört a sírás. Az öreg a fejét ingatta, a két fiatalember is némán meredt maga elé. Mindannyian tudták, hogy ha valakit letartóztat az ÁVO, azt a családja csak a legritkább esetben látja viszont.

– Minden rendbe fog jönni – szólalt meg az este során először a sarokban álló, hallgatag fiatalember. Hangja hidegen, fémesen csengett a szobában. – Ki fogják engedni, meglátja. Mi nem is zavarunk tovább, lassan indulnunk is kéne – nézett jelentőségteljesen a többiekre.

– De… – kezdte volna az öreg, ám ahogy tekintete találkozott a másik ellenvetést nem tűrő pillantásával, szótlanul felállt, és a mosolygós arcúval a bejárati ajtó felé indultak.

– Köszönök mindent, János, és maguknak is, fiúk. Ha a környéken járnak, nézzenek be bátran, én itt leszek.

– Ne aggódjon, Erzsi néni, minden rendbe fog jönni – ismételte meg a fiatalember, és hangja ezúttal is szinte tapintható volt a levegőben. Legbelül valami furcsa eltökéltséget, határozottságot érzett. Remélte, ez ad némi reményt az asszonynak is.

A vendégek udvariasan elköszöntek, majd kisorjáztak az udvarra, ahol egy kopott Ford Eifel parkolt. A távolban kezdtek kigyúlni a város fényei, de körülöttük nem volt más, csak néhány rozzant viskó, amelyekben alig-alig pislákolt a gyertyák fénye. Az öreg a volánhoz ült, a két fiatalember hátra. A felberregő motor hangja megtörte a külváros kora esti csöndjét.

– Nézzétek, fiúk, én tényleg nem tudom, mi fog itt történni, de ha lehet, hagyjátok el az országot! A kommunisták fenekestül felforgatnak majd mindent, és ismétlem – egy pillanatra azt gondolta, képes kimondani Rákosi nevét, de végül nem tette –, ezek bármire képesek.

– Nem! Egyszerűen nem mehetünk el innen! – fakadt ki az eddig szófukar fiú. Egész este hallgatott, de közben vadul cikáztak fejében a gondolatok, és most, ahogy ott ült az autó hátsó ülésén, úgy érezte, az ötletek lassan kezdenek összeállni egy világos képpé, egy szándékká, egy tervvé. Minden rendbe fog jönni!

– És mégis mit akar csinálni? – fakadt ki az öreg. – Panaszt tesz az ÁVO-nál, hogy jogtalanul tartóztatták le a barátját? Vagy a miniszterelnök-helyetteshez fordul? Vagy valamelyik újságban megjelenteti, hogy Nagy Ferenc csak azért mondott le, mert a kommunisták megzsarolták? Mert akkor maga is mehet a Feri után, nem kell sokat várnia! Egy-két nap, és már ott is lesz az Andrássy út 60.-ban!

– Nem, egyáltalán nem. Ez nem oldana meg semmit, mert a rendszer a fejétől bűzlik! Ez a rendszer nem a szabályokra épít, hanem az önkényre. És itt nem csak a Feriről van szó! Érte bármikor tűzbe tenném a kezem. Az egész rendszerről beszélek, ami felhasználta, majd eldobta. És ezt teszi majd magával és velem is. Ha változtatni akarunk rajta, akkor azt a téglát kell kibontanunk, amitől az egész ház összeomlik.

– Mégis, mire gondol? – kérdezte az idős férfi, amint lassan gázt adott.

– Majd meglátja… majd meglátja. Itt maradunk, és megtesszük, amit lehet, ugye? – nézett a mellette ülő társára.

Az némán bólintott. A kocsi jobbra kanyarodott az úton, majd lassan maga mögött hagyta Kelenföldet, és a belváros felé vette az irányt.

1950. január 23., Budapest, Ferencváros

A fiatal férfi vacogó fogakkal lépett be a lakásba. Odakint erősen havazott, és a hőmérséklet is jócskán nulla fok alatt volt. Lehúzta a kesztyűit, és megpróbált egy kis meleget lehelni elgémberedett ujjaiba. Végül kabátban ült le a szoba közepén álló fotelba, és maga elé terítette a napilapokat. Legfelülre tette a Szabad Népet, bár tudta, a többi lapban nagyobb az esélye, hogy rábukkanjon arra, amit keresett. A főcímek nem is érdekelték, rögtön az apróhirdetés rovathoz lapozott, majd csalódottan tette félre az újságot. Hasonló eredményre jutott a Népszava, a Kis Újság és a Szabad Szó esetében is, de a Magyar Nemzetben végre megakadt a szeme egy elsőre furcsának tűnő mondaton: „Héj és mag nélküli zöld cseresznye nagy tételben eladó. Jelige: kukacos”.

A férfi elégedetten dőlt hátra a fotelban. Hát elkezdődött, gondolta magában. Minden rendbe fog jönni!

01. fejezet

1950. február 25., Sztálin út 60., 02.00

A két őr belépett a zárkába, és megragadta a padlón heverő férfit. Az őrizetes hunyorogva próbálta megállapítani, mi történik körülötte. Bár csak egy koszos villanykörte lógott le a plafonról, a hosszú, vaksötétben töltött órák után a fény mégis elvakította. Megpróbált lábra állni, de túlságosan erőtlen volt, inkább hagyta, hogy a két ávéhás a hóna alá nyúljon, és végigvonszolja a folyosón. Sűrűn pislogva próbálta kitalálni, merre viszik az őrök, de még mindig képtelen volt kiigazodni az épület labirintusszerű folyosóin.

Úgy sejtette, akár hetek is eltelhettek a letartóztatása óta. Mikor az éjszaka közepén csöngettek a lakásán, egyből tudta, kik állnak az ajtó előtt. Az éjjeli csengetés azt jelentette, hogy az Államvédelmi Hatóság nyomozói várakoznak odakint. Ugyanakkor fogalma sem volt, vajon mit is akarhatnak tőle a nyomozók. Később behozták a Sztálin út 60.-ba, bedugták egy cellába, de előtte még alaposan megverték.

– Most megkapod, te fasiszta disznó! – üvöltötte az egyik verőlegény, és ütlegelni kezdte az öklével. Mikor magához tért, alig bírta megmozdítani a bal karját, úgy érezte, megrepedt benne egy csont. Aztán jöttek az őrök, átkísérték egy másik szobába, ahol először egy Szabados nevű nyomozó hallgatta ki. A nevét csak véletlenül hallotta meg, amikor egyik alkalommal az őrök végighurcolták a folyosón. Az ávéhások különösen vigyáztak arra, hogy nevük titokban maradjon a fogvatartottak előtt. Bizonyára attól féltek, ha a rabok egyszer kikerülnek innen, később esetleg bosszút állhatnak rajtuk mindazokért, amiket elkövettek ellenük a kihallgatószobák mélyén.

Ami ezután történt, arra csak meglehetősen homályosan emlékezett. A kihallgatás után, alighogy visszafeküdt a priccsére, újból felvitték, ezúttal egy másik nyomozóhoz, aki szinte szóról szóra ugyanazokat a kérdéseket tette fel neki. Visszatérve a cellába végig azon töprengett, vajon mi lehetett ezzel a céljuk, de nem talált rá észszerű magyarázatot. A kihallgatások néha egészen rövidek voltak, máskor, legalábbis úgy érezte, a nyomozók több órán keresztül vallatták.

A cellában megpróbált minél többet aludni, hogy legalább a következő alkalommal tiszta fejjel állhasson vallatói elé, de az alvással töltött órák egyre csak rövidültek. Minden egyes alkalommal úgy érezte, mintha szinte semmit nem aludt volna, és épp csak elbóbiskolt néhány percre. Az ébrenléttel töltött órák sem adtak nyugalmat, mert valahonnan vízcsöpögés állandó zaja hallatszott be a cellába, melynek dobolásától képtelen volt pihenni.

Lassan kezdte elveszteni az időérzékét. Tisztán emlékezett rá, hogy egy keddi nap hajnalán hozták be, de hamarosan már azt sem tudta biztosan, éjszaka van-e, vagy nappal. Napjában egyszer betoltak a cellába némi fekete kenyeret, néha egy tál meleg ételt, híg levest, esetleg főzeléket, de úgy érezte, az őrök ezt teljesen véletlenszerűen csinálják. A napi fejadag amúgy sem volt túl sok, amit ráadásul egy-egy rosszindulatúbb őr még a padlóra is kiöntött, ezért hamarosan még rosszabb állapotba került, és az egyre nagyobb mértékű alváshiány lassan kezdte felőrölni a szervezetét.

A nyomozók kérdései először nagyon is világosnak tűntek. Kezdetben csak a családjáról kérdezték, a mindennapjairól, merre járt, mit csinált, kivel találkozott, és úgy gondolta, válaszai alapján ők is megértik majd, hogy egyáltalán nem vett részt semmilyen titkos összeesküvésben, amelyet Szabados szerint elkövetett. Aztán elkezdték faggatni a gyárról, az Egyesült Izzónál betöltött állásáról, a munkatársairól, és úgy érezte, minden egyre zavarosabbá válik. Mintha maguk a nyomozók sem tudnák, merre akarják terelni a kihallgatást. Arra tisztán emlékezett: hosszan faggatták az üzem egyik mérnökéről, Gaál elvtársról, annak ellenére, hogy semmiféle személyes kapcsolata nem volt vele. Érthetetlen volt, mit akarnak ezekkel a kérdésekkel elérni.

Hiába tagadta, hogy a lakásán tartott kártyapartiknak konspirációs célja lett volna. Váltig állította, hogy ezek csak hétköz-
napi, baráti beszélgetések voltak a hétvégi futballeredményekről, a mindennapi munkáról, egymás családjáról, de úgy tűnt, a nyomozók nem hajlandóak mindezt elfogadni. Ugyanazokat a kérdéseket tették fel újra és újra, míg végül már ő sem tudta, mi az igazság. Ahogy állt a kihallgatószoba közepén, minden idegszála megfeszült. Érezte, a csapdát már felállították, és csak arra várnak, hogy mondjon valamit, bármit, ami alapján leültethetik, de a kimerültség egyre inkább kezdte legyűrni. Legbelül még tudta, ki kell tartania, ameddig csak lehet, de az ereje lassan kezdte végleg elhagyni.

A kihallgatások után cellája magányában homályosan még rémlett neki, hogy akadozva ugyan válaszolt a kérdésekre, de egyre inkább összefolytak az emlékei. Képes volt felidézni a szobát, a vele szemben ülő nyomozó arcát, az őröket, a kérdésekre azonban már nem emlékezett, ahogy korábbi válaszaira sem. Tudta, ezen múlhat minden, leginkább az, hogy egyszer kikerüljön innen, mégsem tudott világosan gondolkodni. A legdühítőbb mégis az volt, hogy a vele szemközt ülő nyomozók sosem tűntek fáradtnak. Csak kérdeztek és kérdeztek, és minden válaszára úgy csaptak le, mint a vércse.

Az őrök felrángatták a lépcsőn, balra fordultak vele, majd néhány lépés után megálltak egy ajtó előtt. Az őrizetesnek nem volt ismerős a hely, úgy tűnt, az épület egy másik szárnyába hozták, igaz, már ebben sem volt biztos. Az egyik kísérője kinyitotta az ajtót, majd társa egyszerűen belökte a szobába, miközben teljes erejéből rávágott a férfi hátára, aki feljajdulva rogyott a padlóra.

A szoba szinte teljesen üres volt, jobbra mindössze egy íróasztal állt, mindkét oldalán egy-egy székkel. Szemközt egy fehérre mázolt ajtó nyílt egy másik helyiségbe. A falakat halványzöldre festették, amiről akaratlanul is egy kórház képe jutott az eszébe. A levegőben romlott, áporodott szag terjengett. Ahogy a férfi tekintete körbejárt a szobán, a távolabbi sarokban néhány sötét foltot vett észre a padlón, a következő pillanatban azonban az egyik őr megragadta a ruhájánál fogva, és felállította a szék mellé.

Hosszú percekig nem történt semmi, majd kimért léptek koppanását hallotta meg a háta mögött. Már tudta jól, nem tanácsos megfordulnia, mert az őrök ezt azonnal megtorolják, így megvárta, míg a kihallgatást végző tiszt leült az asztal túloldalán lévő székre. Ismét Szabadossal találta magát szemben, mint az utóbbi alkalmakkor szinte mindig. Az ávéhás tiszt alig múlhatott harmincéves, az őrizetes akár az apja is lehetett volna.

Csak tudnám, mi veszi rá ezeket a mocskokat erre a munkára, hogy rohadna le mindkét kezük! – szitkozódott magában a férfi.

Szabados élére vasalt fehér inget viselt, barna posztónadrágját széles bőrövvel fogta össze, melyről gumibot lógott le. A lábán lévő fekete bőrcsizmát tükörfényesre suvickolta, ami még a halvány világítás ellenére is fényesen csillogott a félhomályban. Szikár, kissé beesett arcát rövid, ápolt bajusz díszítette, míg fekete haja olyan szabályosan volt elválasztva, mintha vonalzót használt volna. Igazi mintapéldánya az ÁVH-nak – gondolta az őrizetes. Sehol egy pecsétes folt, vagy egy zavaró porszem; mintha skatulyából húzták volna ki.

Szabados egy nagy halom iratot helyezett az asztalra, majd az inge felső zsebéből előhúzott egy doboz cigarettát, és kényelmesen rágyújtott. A füstöt egykedvűen a férfi arcába fújta, és közben unottan lapozgatta az előtte heverő aktákat. Láthatóan nem érdekelte a vele szemben feszengő őrizetes, aki egyre zavartabban érezte magát. Miért nem kérdez tőle semmit a nyomozó? Mire vár? Egyáltalán mit akarnak még tőle? Az ávéhás tiszt továbbra is a dossziékban lapozgatott, és figyelemre sem méltatta a foglyot, akinek lábai egyre inkább rogyadozni kezdtek. Szabados mélyet szívott a cigarettából, és a hamut az asztalra szórta.

– Neve? – vakkantott végül a férfi felé, de tekintete a sarokban lévő pókhálókat fürkészte.

– Seres Emil. Születtem 1899. április hó 6-án, Felsőtoldon – darálta gépiesen a fogoly. Mindig ugyanazok a kérdések! Pedig már számtalanszor elmondatták vele, és ezt Szabadosnak is tudnia kellene! Hiszen annyiszor legépelték már, és most is biztos ott van minden valamelyik dossziéban. Akkor mégis minek ez az egész színjáték?

Ebben a pillanatban a mögötte álló őr lesújtott a gumibottal a férfi tarkójára, aki nekiesett az asztal sarkának, amitől kissé felhorzsolta az arcát. Szabados némán az őr felé biccentett, aki újból felállította Serest.

– Neve? – kérdezte ismét. Hangjából sütött a megvetés.

– Seres Emil.

– Születésének helye és ideje?

– 1899. április 6., Felsőtold.

– Beosztása a letartóztatása előtt?

– Az Egyesült Izzó főkönyvelője voltam.

– Na, látja, Seres, hát tudunk mi egymással szót érteni – felelte a tiszt, majd mosolyogva egy bikacsököt helyezett az asztalra. – Nem vagyok túlságosan megelégedve magával. Azt gondoltam, sokkal hamarabb megjön az esze, de hogy lássa a jó szándékomat, kivételesen helyet foglalhat – mutatott a másik székre.

Seres számára ez szinte felfoghatatlan engedménynek számított a korábbi kihallgatásokat tekintve.

– De mégis, mit szeretnének hallani az elvtársak? Hiszen már mindent elmondtam, amit lehet! – felelte.

A tiszt a pillanat tört része alatt kapta fel a fegyvert, és teljes erejéből csapott le vele Seres asztallapon nyugvó kezére. Hallani lehetett, ahogy megreccsennek a csontok. A fogoly felüvöltött.

– Csak arra adtam engedélyt, hogy leüljön, de akkor beszéljen, ha kérdezik – szólt higgadtan Szabados, majd elkapta a vele szemben ülő férfi törött kézfejét, egy utolsót szívott a cigarettából, és elnyomta rajta a parázsló csikket. Seres a fájdalomtól ismét felüvöltött, és szeme rémülten meredt az ávéhás tisztre.

– Tudja – folytatta Szabados, mintha mi sem történt volna –, úgy érzem, maga sokkal többet tud, mint amennyit eddig elmondott nekünk, csak valamiért nem akarja ezeket megosztani velem. Épp ezért azt hiszem, máshogy kell feltenni a kérdéseket, így ön is megérti majd, mire vagyunk kíváncsiak, és talán így a válaszai is pontosabbak lesznek. Így van, Seres elvtárs? Elég, ha bólint egyet.

Az őrizetes riadt tekintettel biccentett a tiszt felé. Agyában vadul zakatoltak a gondolatok. Valami határozottan megváltozott a korábbi kihallgatásokhoz képest! A háta mögött eközben újra nyílt az ajtó, és három tagbaszakadt alak sétált be rajta. Egyikük Szabadoshoz hasonló egyenruhát viselt, széles hasát alig bírta összefogni az övvel. A negyvenes éveiben járó nyomozó kedvetlenül nekitámaszkodott a falnak, míg két fiatalabb társa a sarokban helyezkedett el.

Seres egyre aggodalmasabb arcát látva Szabados kedélyesen elmosolyodott.

– Az elvtársak csak meghallgatják a mi kis beszélgetésünket, legyen nyugodt efelől – azzal leemelt egy dossziét a halomról, majd némi lapozgatás után így szólt: – Maga a legutóbbi kihallgatás alkalmával azt vallotta, hogy Gaál elvtárssal mindössze egyszer találkozott egy vezetőségi ülésen, amikor ismertették a Mikrohullámú Elektroncső gyáregység első ötéves tervét. Elmondása alapján az ülés után kölcsönösen üdvözölték egymást, majd a Tungsram Híradó aktuális számáról beszélgettek. Ugyanakkor az Államvédelmi Hatóság feltárta Gaál elvtárs eddig nem ismert tevékenységét is – és ekkor egy másik, vaskos barna dossziét húzott elő a kupacból –, amelyből kiderül, hogy Gaál 1948 óta küld termelési jelentéseket és műszaki terveket az imperialista titkosszolgálatoknak. Részletes vallomásban számolt be arról, kik segítették ügynöki tevékenységében, és hitelt érdemlően bizonyította, hogy a vállalat pénzügyi helyzetéről maga rendszeresen tájékoztatta őt. Ezeket a jelentéseket az amerikai kapcsolattartóján keresztül juttatta ki az országból. Gaál töredelmes, megbánó beszámolójában felsorolja, pontosan hányszor találkozott önnel, megjelölve a helyszínt és az időpontokat. Ezek után is fenntartja a korábbi vallomását? – nézett fel Szabados gúnyosan az aktából.

Seres nem tudta elhinni, hogy amit hall, az igaz. Vajon miért állította Gaál, hogy iratokat vett át tőle? Teljességgel felfoghatatlan volt.

– Igen, fenntartom – felelte, és próbálta elnyomni hangja remegését, miközben törött kézfejét szorongatta az ölében.

– Ezt a válaszát nem tudom elfogadni – csóválta a fejét lemondóan a tiszt. – Higgye el, mi itt az Államvédelmi Hatóságnál már mindent tudunk. A maga érdeke is az lenne, hogy minél előbb beismerje a bűnét, amit Rákosi elvtárs, a Párt és a népi demokrácia ellen elkövetett.

– Kérem, nem ismerhetem be azt, amit nem követtem el! Szembesítsenek Gaál elvtárssal, és akkor bizonyára minden megoldódik.

– Mondja el még egyszer, mi történt január 5-én este, amikor önt a lakásán felkeresték a barátai, és amiről korábban már beszámolt a február 18-i vallomásában – hagyta figyelmen kívül a kérést Szabados.

– Ahogy elmondtam, három barátom látogatott meg azon az estén, akikkel havonta egyszer a lakásomon ultizunk. Jelen voltak Farkas András, Fazekas Gusztáv és Tószegi Jenő, valamint a feleségem, Kocsis Mária.

– Hogyan ismerkedett meg velük?

Seres mélyet sóhajtott. De hiszen annyiszor elmondtam már nekik! Mit akarnak még?

– Valamikor negyvenhét nyarán mentem le először egy kis kártyaklubba – válaszolta végül. – Vagy ez ősszel volt? Most hirtelen nem is tudom. A Majakovszkij utca 25. alatt működött, ha jól emlékszem. Akkor még Király utcának hívták.

A férfi egy pillanatra megakadt, mert még mindig nem tudta, mit vár el tőle a tiszt. Talán beéri ennyivel.

– Folytassa csak, folytassa – biztatta tovább Szabados, és a címet felfirkantotta egy papírra, mert azt korábban nem rögzítették a jegyzőkönyvekben.

– Ide nem nagymenő kártyások jártak, hanem kispénzű munkások. Nem érdekelt senkit a nyeremény, inkább csak a játék meg a társaság. Aztán egyszer ugyanahhoz az asztalhoz sorsoltak minket. Utána meg egyre gyakrabban találkoztunk. Ahogy az lenni szokott ilyenkor.

– Én nem tudom, hogy szokott ilyenkor lenni – felelte kimérten Szabados, és ismét a bikacsök felé nyúlt. A lóverseny és a totó kivételével a szerencsejátékokat nem tűrte a Párt. Számos kártyabarlangot bezárattak, de néhányat meghagytak, és a tagok egy részét beszervezték, akik aztán bőséges információval látták el a politikai rendőrséget. Szabados korábban sosem hallott a Majakovszkij utcai klubról, de sejtette, a jövőben ez még hasznára válhat.

– Hát, beszélgettünk – folytatta sietve Seres –, és utána… utána, azt hiszem, beültünk valahova. És… és talán megittunk pár italt is. És beszélgettünk. Igen, ezt tettük, és az este meg eltelt egy pillanat alatt. Aztán Jenő mondta nekem egyszer, akár találkozhatnánk máskor is, nem csak a klubban.

– Kik vettek még részt ezeken az estéken?

Talán a kezében lüktető fájdalom miatt, a férfi egy pillanatra képes volt legyőzni ólmos kimerültségét, és megérezte, mire akar kilyukadni a nyomozó.

– Higgye el, nagyon sokan megfordultak ott. Nem emlékszem, bárhogy is próbálom. Sokat játszottam egy István nevű gyári munkással, meg egy Ede nevezetű postással, de más sajnos nem jut az eszembe.

– Rendszeresen eljár kártyázni, és egy név sem maradt meg a fejében? Maga biztosan fejből tudja az összes lehetséges licithez járó pontot, ugye? Ezek után épp a játékosok nevét ne tudná megjegyezni, akikkel minden héten találkozott? Ezt nem nagyon hiszem el magának.

Seres érezte, a tiszt átlát rajta, ezért kétségbeesésében így szólt:

– Pistát talán Kerekesnek hívták – és nagyon bízott benne, hogy ezzel nem okoz túl nagy bajt.

– A maga lakásán milyen témákról beszélgettek? – folytatta a tiszt.

– Hétköznapi dolgokról. Futballeredményekről, magánéletről – felelte Seres, immár óvatosabban. Érezte, a vele szemben ülő Szabados feszülten figyel minden szavára.

– Egész pontosan milyen politikai témákat érintettek?

– Az ötéves tervről beszéltünk, meg a munkaversenyekről. Volt nálunk egy Gulyás nevű lakatosgyalus. Na, az rendszeresen háromszáz százalékkal lépte túl a normáját. Kint volt egy riporter a Szabad Néptől. És hát ez elég sokáig volt beszédtéma a gyárban.

– A felesége jelen volt ilyenkor?

Egy újabb kérdés, amelyben Seres veszélyt szimatolt. De mégis, mit akarnak Máriától?

– Nem, sohasem! A kártya az urak játéka, nekem mindig ezt mondta. Kint volt általában a konyhában. Meg hamar lefeküdt aludni.

– Tájékoztatta-e ön a jelenlevőket a gyár pénzügyi helyzetéről, a beszerzésekről és a műszaki tervekről?

– Természetesen nem!

Szabados ismét a fejét csóválta, és újabb aktát húzott elő az irathalomból.

– Fazekas elvtárs nem volt olyan konok és makacs, mint maga. Elmondása szerint – és ekkor meglengette a kezében tartott iratcsomót – ön több ízben javasolta, hogy ők is csatlakozzanak a csoportjukhoz, és segítsék az imperialisták országunk ellen folytatott aknamunkáját. Maga amerikai útlevelet ígért nekik, amennyiben megfelelő információval látják el a kapcsolattartóját. Fazekas bevallotta, kezdetben hajlandó lett volna elfogadni az ajánlatát, de később felismerte, hibát követ el, és nem árulhatja el a népi demokráciát.

– De hát ez nem igaz! – fakadt ki Seres.

A nyomozó fel volt készülve erre, a kezében pedig ott pihent a bikacsök hűvös markolata. Bal kezével meglendítette, ami nagyot csattant a férfi állán. Vér serkent ki Seres száján, ahogy ráharapott a nyelvére.

– Ne legyen ennyire meggondolatlan! – figyelmeztette a tiszt, és egészen közel hajolt a másik arcához. – Számos bizonyíték szól ön ellen, elsősorban az előbb említett tanúvallomások. Beláthatná, ezzel az ostoba viselkedésével nem könnyíti meg a helyzetét. Elismeri, hogy az Egyesült Izzónál reakciós tevékenységet folytatott, gazdasági adatokat adott át az imperialista ügynökségeknek, valamint több ismerősét is megpróbálta beszervezni a nyugati kémszervezetekbe?

Seres feje még mindig kábult volt az ütéstől, de a fáradtság, az éhség és a fájdalom ellenére is pislákolt még lelkében az igazságérzet lángja. Nem tudta, hogy vallhatta Fazekas mindazt, amit Szabados az imént felolvasott. Csak rám akar ijeszteni, gondolta magában. Blöfföl, hogy behúzzon a csőbe. Hát engem nem fog, döntötte el magában. Lenyelte a szájában felgyülemlett vért, és egyenesen az ávéhás tiszt szemébe nézve közölte:

– Nem. Soha nem követtem el semmit azokból, amit itt elmondott!

– Ismét csalódnom kell, Seres elvtárs, immár nem először. Viszont a mi időnk rendkívül drága, és bár a türelmem végtelen, mégis azt hiszem, itt lenne az ideje, hogy egy kicsit elgondolkodjon a dolgokon – azzal a zsebébe nyúlt, és újabb cigarettát illesztett a szájába. – Tudja, mindig van a könnyebbik út, de a fogvatartottak többsége igen nehezen ismeri ezt fel. Igazán nem mondhatja senki, hogy nem adom meg nekik a lehetőséget.

Gyufa sercent, felizzott a cigaretta vége, és közben Szabados az őrök felé biccentett. Azok odaléptek a fogvatartott mellé, majd megragadták a hóna alatt, és a szoba távolabbi sarkába vonszolták. Egyikük nagyot lökött rajta, amitől a földre esett. Mielőtt felállhatott volna, a másik őr teljes erejéből belerúgott a bakancsával, közvetlenül a bordái alatt. Seres fájdalmában összegörnyedt.

A másik három ávéhás eközben kicsit meglazította a ruházatát, feltűrték ingujjukat, övükről rövid fahusángokat oldottak le. Öten állták körbe a koszos padlón heverő Serest, aki most már látta, hogy a korábban észlelt sötét foltok megszáradt vér nyomai, de ebben a pillanatban elkezdtek rá záporozni az ütések.

Próbált minél kisebbre összehúzódni, de akárhogy is fordult, mindig maradt szabadon olyan testfelülete, amit képtelen volt megvédeni. Az első ütés a homlokán találta el, és kezdetben talán a pillanatnyi kábulattól nem érzékelte az ütések okozta fájdalmat. A verőlegények módszeresen dolgoztak. Ketten csak a lábát ütötték, a gumibot keményen koppant a sípcsontján, a térdkalácsára sújtó ütést azonban már nem bírta elviselni, és hangosan felüvöltött. A másik két ávéhás a testét sorozta meg, miközben néha egy-egy rúgást helyeztek el vesetájékon. A kövér tiszt az őrizetes fejénél állt, de csak néha ütött egyet-egyet. A levegőtlen pincehelyiségben erősen izzadt, kicsit kapkodva vette a levegőt, így inkább hagyta, hogy a fiatalok dolgozzanak helyette.

Szabados a legnagyobb nyugalommal szívta a cigarettáját, és érdeklődve figyelte a verőlegényeket. Arcizma sem rezdült, amikor vér serkent Seres szeme alatt, ami kezdte elönteni arcát és ingét. Úgy nézte a jelenetet, mintha egy érdekes festményben gyönyörködne a képtárban. Unottan lapozgatta az aktákat, néha fel-felpillantva társai munkájára.

A két őr eközben lefogta a padlón vergődő férfit, majd lehúzták róla a cipőt és a zoknit, a másik két ávéhás pedig elkezdte verni csupasz talpát. Homlokuk gyöngyözni kezdett az izzadságtól, de kezük járt, mint a cséphadaró. Szabados eközben elszívta a cigarettáját. Ezek is csak ütni tudnak, de gondolkodni, azt nem, futott át az agyán.

Egy évvel ezelőtt figyelmesen végighallgatta Bálint doktor előadásait az őrizetesek kihallgatása során alkalmazható módszerekről. Gyakran előfordult, hogy szükségesnek ítélte a bántalmazást, de tisztában volt azzal is, hogy a verés során nem az ütések száma, hanem azok helye a fontos. Ezek a nagydarab fickók olyanok, mint a gépek, csak lecsapnak újra és újra, de ebben nincs semmi tervezettség. A talpat, a karokat vagy a mellkast érő ütések bár fájdalmasak, de ezt a szervezet egy idő után megszokja, és a fájdalom elviselhető lesz, épp ezért a kihallgatónak tudnia kell, miként tarthatja fenn a fájdalmat a végtelenségig.

Szabados egy darabig még nézte, ahogy a verőlegények tovább csépelik a földön fekvő, egyre kevesebb ellenállást tanúsító testet, majd lassan felállt, meglazította az ingét, és kezébe vette a bikacsököt.

– Engedjenek csak ide! – lépett előre, és ellentmondást nem tűrő tekintettel nézett fiatal kollégáira. Egyik lábával Seres térdére lépett, leszorítva a földre, és így szabadon üthette annak védtelenül hagyott ágyékát. A sikolytól, amely elhagyta a fogoly torkát, még a verőlegények is összerezzentek egy pillanatra. A tiszt néhány ütés után hirtelen nagyot rúgott a férfi hátába, közvetlenül a vesék alá, amitől az a hasára ordult, így Szabados további ütéseket helyezett el közvetlenül a fültövére.

Seresnek csengett a füle, talán ezért sem hallotta saját üvöltését. Teste minden része fájdalomtól égett, tagjait meg sem bírta mozdítani, bal szeme feldagadt, és a vér is folyamatosan csordogált a homlokáról. Szabados közben újabbat rúgott a földön fekvő férfiba, csizmájával rálépett a már korábban roncsolt kézfejre, és épp lendítette volna a fegyverét, amikor csalódottan érzékelte, hogy Seres ájultan hever a padlón.

– Hozzanak egy vödör vizet, és locsolják fel ezt a mocskot! – utasította az egyik őrt. – És kerítsék elő Bálint doktort is!

Az őrök elsiettek, a két fiatal verőlegény pedig nekitámasztotta hátát a falnak, és várták a következő parancsot.

– Nem bírják ezek sokáig a verést – kezdte a kövér ávéhás tiszt. – Alig tizenöt perc kezelést kapott, és már el is ájult. Én mondom magának, dalolni fog nekünk. Nem kell hozzá sok, hogy megtörjünk egy ilyen szemetet.

– Csak nyugalom, Princz elvtárs, várjuk ki a végét – mosolygott Szabados. – Szerintem egyáltalán nem lesz szükség további verésre.

Princz Gyula a kezdetektől részt vett a politikai rendőrség munkájában, önmagát tapasztalt tisztnek tartotta, ezért kicsit kétkedve fogadta fiatal kollégája kissé nagyképű kijelentését. Ugyanakkor valami miatt ez a fiatalember bizalmat kapott Szücs ezredestől, és mindaddig, amíg a hálózati főosztály feje külön kérvényezi, hogy Szabados vezesse az ügyet, addig neki sem lehetett ellenvetése.

– Még ma estére eredményt várnak ebben az ügyben! – próbálta kicsit megingatni Szabados bizalmát.

– Nézze, Princz elvtárs, én azt az utasítást kaptam, hogy legyen meg a hiányzó vallomás a Gaál-ügyben, és ennek maximálisan eleget fogok tenni. Még csak hajnali fél három van – nézett a karórájára Szabados. – Rengeteg időnk van, de úgy saccolom, egy órán belül kezünkben lesz a vallomás.

– Jó estét az elvtársaknak! – lépett be a szobába egy magas, kerek képű, kopaszodó tiszt, kezében orvosi táskával. Fejét csóválva nézett végig az ájult Seresen, majd kezet fogott a másik kettővel. Eközben az őrök is visszatértek, kezükben egy-egy vödörrel, majd kinyitották a szemközti ajtót, és megtöltötték vízzel.

– Locsolják fel! – utasította őket az orvos.

A hideg víz kicsit magához térítette Serest, de minden apró mozdulat pokoli kínnal járt.

– Ültessék fel arra a székre – vezényelt Bálint doktor. Kinyitotta a táskát, meghallgatta a férfi szívverését, légzését, és egy kis zseblámpával a szemébe is belevilágított. Alaposan megvizsgálta a roncsolt kézfejet, és sztoikusan rögzítette a növekvő vérfoltot az ágyéka körül. – Nincs komoly baja – állapította meg vidáman. – Akár még zongorázhat is, ugye? – paskolta meg kedvesen a sebesült kart.

Seres mereven ült a széken. Fogát összeszorítva próbálta elviselni a testében szétáradó fájdalmat.

– Akkor tehát gondolja át újra, amiről korábban beszéltünk – foglalt helyet vele szemben Szabados. – Egész pontosan azt kérdeztem, elismeri-e az ország ellen folytatott kémtevékenységét, valamint azt, hogy megpróbált beszervezni másokat is a titkos üzelmeibe. Mielőtt válaszolna – nézett fel a tiszt nyájas arccal, és immár ki tudja, hányadik dossziét húzta elő –, itt elolvashatja, egészen pontosan mit is kéne bevallania. Mi már szépen összeállítottuk magának. Csak olvassa el, és ha a keze kicsit rendbe jön, akkor majd le is írja ezt nekünk. Akkor tehát megegyezhetünk?

Az őrizetes nem mozdult, a fejét is alig tudta felemelni, miközben a szobában mindenki az ő válaszát leste. Percek teltek el, mire végül összeszedte minden erejét, ólmos lassúsággal felnézett, majd Szabados felé köpött. Princz már emelte volna az öklét, de Szabados megállította.

– Nem szükséges. Erre igazán nincs szükség. Értem én, hogy maga makacs, mint az öszvér, és a társait akarja védeni, de ezzel teljesen rossz úton jár. Menjen csak vissza a cellájába, aludjon egyet, hátha ott megjön az esze. Vihetik! – utasította a két őrt.

Princz kérdően nézett a fiatal tisztre, aki megnyugtatóan bólogatott. Seres képtelen volt lábra állni, az őrök úgy vonszolták ki a szobából, mint valami szalmabábut.

– Szükségük lesz még rám? – kérdezte Bálint.

– Az attól függ. Ön szerint elbír még egy kezelést?

– Véleményem szerint igen, bár a fizikai állapota nem túl jó. Egy kis erősítőt tudok neki adni, hogy jobban viselje.

– Akkor nem szükséges – felelte Szabados –, talán nem is kerül sor újabb verése. A többi már megy magától.

– És mégis mit akar tenni? – kérdezte gúnyosan Princz.

– Küldje haza az embereit, Princz elvtárs, mi pedig menjünk, szívjunk egy kis friss levegőt, közben elmondom magának, amit a vallatásról gondolok.

A tisztek kiléptek a szobából, majd elindultak felfelé a pincéből. Szabados jól ismerte a folyosók kusza hálózatát, így egyből a Vörösmarty utcai kapun léptek ki az épületből. Hideg, csillagos éjszaka volt, és izzadt ingük gőzölögni kezdett a hátukon. Bálint szabadkozva elköszönt, majd a Sztálin út felé indult sietve. Cigarettát vettek elő, és ráérősen fújták ki a füstöt.

– Tudja, Princz elvtárs, én tisztelem a maguk eddigi eredményeit. Önök nélkül az Államvédelmi Hatóság nem lenne ma ilyen stabil bástyája a Pártnak. Ugyanakkor folyamatosan változni kell, mindig az ellenség előtt járni. És persze a módszereken is lehet finomítani. Azt gondolom, az ilyen kezelésekre szükség van, ez teljesen helyénvaló, de a fizikai fellépés nem minden esetben hozza meg a kívánt hatást. Gondolom, ön is olvasta Szücs ezredes beszámolóját erről. Épp ezért mindenkihez meg kell találni azt az utat, ami végképp megtöri az ellenállást. És ez a kihallgatói munka szépsége! Kitalálni, melyik lesz a helyes ösvény! Persze ott vannak a környezettanulmányok meg a jelentések, de az első néhány beszélgetés alapján el kell tudni dönteni, hogyan is folytassuk le a kihallgatást.

Princz kicsit értetlenül hallgatta fiatal kollégája eszmefuttatását, és meglehetősen zavarosnak érezte. Az ő tapasztalatai azt mutatták, a verés előbb-utóbb mindenkit megtör. Aki nagyon konok, az néha belehal, de végeredményben így is meg lehet szabadulni tőlük.

– És mi a szándéka Seressel?

– Veréssel nem megyünk nála semmire. Tíz éve dolgozik az Egyesült Izzónak, és ez alatt felküzdötte magát a főkönyvelői pozícióba. A cég felé maximálisan lojális, munkájában pontos és precíz. Azt hiszem, valamennyire megértette, hogy a koncepció szerint az Egyesült Izzó egy potenciális fészke lehet a reakciónak, de Seres egyszerűen nem akar rosszat a gyárnak. Hű szolgája a munkaadóinak, ami számomra rendkívül furcsa, ugyanakkor valahol dicsérendő ez a fajta elkötelezettség, és nem tudom, vajon miből fakad. Épp ezért verhetjük napestig, Seres konok marad, és lehet, inkább a halált választja, mintsem aláírja a vallomását. A barátai esetében is hasonló a helyzet. Nyilván védi őket, és nem akar nekik rosszat. Mellesleg gyanítom, nem hitte el, hogy Fazekas ellene vallott. Sőt, azt sem hiszi el, hogy Gaál bűnös lenne, ezért más módon kell közelíteni hozzá. A környezettanulmánya alapján látszik, a felesége áll hozzá a legközelebb. Mivel nem lehetett gyerekük, ő jelenti számára a családot, akiért megtenne bármit, ő a biztos pont az életében, épp ezért ezen a vonalon kell elindulnunk.

– Hozzuk be őt is? – javasolta Princz.

– Nem szükséges. Illetve, ha a felsőbb parancs ezt követeli, akkor természetesen igen, de a beismerő vallomás e nélkül is meglesz, amit felhasználhatunk Gaál ellen.

Szabados még egy utolsót szívott a cigarettából, majd a csikket elpöccintette az ujjai közül.

– Mostanra Seres minden bizonnyal elaludt, szóval itt az ideje, hogy újból kirángassuk a cellájából.

A két tiszt visszament az épületbe, Szabados pedig telefonon kiadta a parancsot, hogy Serest ismét vigyék fel kihallgatásra. A férfi az órájára pillantott, és elégedetten elmosolyodott. Minden pontosan úgy történt, ahogy eltervezte.

Hamarosan megérkeztek az őrök, és Serest ledobták a székre. Nyomorúságosan nézett ki, haja összeragadt a vértől, bal szemére szinte egyáltalán nem látott, de a másikat is alig bírta nyitva tartani. Sérült csuklóját bénán lógatta le maga mellett.

– Remélem, sikerült átgondolnia mindazt, ami magával történt – kezdte a tiszt. Hangja üresen kongott a szobában. – Persze felőlem kitarthat az elvei mellett, de tudnia kell, én magasról teszek az önfejűségére. Felőlem meg is rohadhat itt a pincében, és a kollégáim a lelket is kiverik majd magából. De lehet okos, és akkor aláírja a vallomását. Kap tíz év börtönt, de életben marad.

Seres mereven nézte az elé tolt papírt, de nem mozdult. Hosszú percek teltek el így, míg végül a tiszt kifakadt.

– Úgy látszik, még most sem érti! A maga élete nem számít semmit! Ha véletlenül elnyelné a pince, az Államvédelmi Hatóságnak nem kell az emberek bőrével elszámolnia. Nem törődik magával senki! – Szabados egyenesen a férfi arcába üvöltött. – Érti? Senki! Azaz – és közben farkasvigyor ült ki az arcára – talán a felesége, Mária.

Seres hirtelen ijedten nézett fel, és korábbi szótlansága szinte azonnal elpárolgott.

– Ezt nem tehetik! Neki semmi köze ehhez az egészhez! Hagyják őt békén!

– Sajnos ezzel egy kicsit elkésett. Mit szólna, ha azt mondanám, a maga Máriája itt van a szomszéd szobában? – mutatott a fehér ajtóra.

– Az lehetetlen!

– Márpedig én nem szoktam viccelni, mint azt ön is tapasztalhatta. Most pedig a kollégámmal átmegyünk, és megkérdezzük a kedves feleségét, vajon neki milyen szerepe volt ebben a kis ügyben. Mert igen valószínűtlennek tartom, hogy ne osztott volna meg vele valamit mindabból, amit az elmúlt hónapok során tett.

– Ne, kérem… – könyörgött Seres.

– Még beszélgethetünk később. Addig a társam folytatja a kihallgatását. Maga meg jöjjön be! – kiáltott ki az ajtó felé.

Egy idősebb, az ötvenes éveiben járó nyomozó lépett be a szobába, aki az Államvédelmi Hatóság kopott egyenruháját viselte. Barna hajába már jócskán vegyültek ősz csíkok, és vaskos, szarukeretes szemüvege mögül barátságosan mosolygott. Némán biccentett a másik két tiszt felé, akik eltűntek az ajtó mögött. Elhelyezkedett a széken, majd Sereshez fordult.

– Neve? Nem, ne is mondja, tudom én, Seres Emil. Gondolom, már elmondta vagy százszor. Egyébként meg itt van minden az aktában. Mint ahogy az is, amit eddig bevallott. Nézzük csak, kémkedés, hát ez nem hangzik túl jól. De mégis, miért csinálta?

Seres először érzett némi emberséget itt az ÁVH-n. Kicsit meg is lepte a nyomozó baráti hangneme.

– Nem követtem el semmit, ártatlan vagyok!

– Természetesen. De vannak itt bizonyos tények, vallomások, amiket azért nem hagyhatunk figyelmen kívül. Például a két igen részletes tanúvallomást. Miért vallottak volna ilyesmit, ha nem lenne igaz?

– Nem tudom megmondani. Tényleg nem tudom – makogta maga elé a férfi.

A szomszéd szobából ekkor furcsa nyikorgás zaja hallatszott, mintha fém súrlódott volna fémen. Seres idegesen kapta fel a fejét.

– Magának óriási szerencséje van, hogy a százados átadta nekem a kihallgatást. Már többször jelentették Péter elvtársnak, hogy indokolatlan erőszakot alkalmaz a gyanúsítottak ellen, és olyan módszerekhez folyamodik, amiket tilt a szabályzat. Ha jól tudom, fegyelmi eljárás is indul ellene.

A szomszéd szobából ezúttal kalapálás zajai szűrődtek át. Seres keze remegett az idegességtől, de a nyomozó láthatóan nem zavartatta magát, és folytatta.

– Mindketten tudjuk, maga csak kis hal. Nekünk Gaál kell. A vallomásával csak segíti a munkánkat. Láttam, mit akarnak magával aláíratni, és ez nem lenne tisztességes. Készítettem egy másik szöveget, olvassa csak el – tolta Seres elé a jegyzőkönyvet. – Ebben a maga szerepe igen csekély lenne. Nem kaphat érte egy évnél többet. Esetleg kettőt. Az igazán nem sok, és utána szabad lehet. Jobb döntés, mint hagyni magát agyonveretni a századossal.

Seres legbelül érezte: a nyomozó kedvessége nem lehet teljesen őszinte. Az első pillanatban jólesett neki, hogy végre valaki nem úgy tekint rá, mint egy bűnözőre, de tudta, ez az Államvédelmi Hatóság, és ezért nem bízhat bennük.

Ebben a pillanatban női sikoly törte meg a beszélgetésben beállt csendet.

– Marcsa! – kiáltott fel Seres.

– Úgy látszik, a százados elég hamar megunta a beszélgetést – szólt kedélyesen a nyomozó.

– Ne bántsák, kérem!

– Nem lesz semmi baja, ne aggódjon emiatt. Ellenben itt van ez a vallomás…

A szomszédból újból elfojtott kiáltások zaja szűrődött át.

– Nem muszáj aláírnia. Persze így a felesége vallomása alapján ítélik majd el Gaált, és maga is sokkal többet kaphat. A női fogvatartottak mindig hamarabb megtörnek.

Seres továbbra sem tudta levenni szemét a szomszéd szobába vezető ajtóról. Újabb fémes zajra lett figyelmes. Mintha egy láncot húztak volna végig valamilyen fémlapon.

– És ha aláírom, akkor nem kínozzák tovább, ugye? Ugye? – nézett kétségbeesetten a nyomozóra.

– Talán, de nem tudom, elegendő lesz-e a maga vallomása.

– Rendben. Aláírom, csak ne bántsák! – kérte Seres, és szemébe könnyek szöktek.

A nyomozó elmosolyodott, és a megírt jegyzőkönyvet egy tollal együtt áttolta az asztal túlsó oldalára. Amint rákerült az aláírás, felállt, szép lassan az ajtóhoz sétált, majd résnyire kinyitva átkiabált a szomszédba.

– Most már elengedhetik, ne bántsák tovább. Maga pedig jól döntött – fordult hátra Seres felé. – Úgy látom, a feleségének nem lesz semmi komolyabb baja. Most pedig szépen visszakísérjük a cellájába, és aludhat egy jót.

– Esetleg nem találkozhatnék vele? Csak egy pillanatra.

– Sajnos erre nincs lehetőség. Talán később lesz rá lehetősége, most próbáljon meg inkább aludni.

Amint az őrök elkísérték Serest, a két ávéhás tiszt visszatért a kihallgatószobába.

– Ügyesen csinálta – szólt a nyomozóhoz Szabados. – Megmondtam, Princz elvtárs, hogy nem a verésen múlik. Az étel- és alvásmegvonás, a sötétzárka kikészíti annyira az ember idegeit, hogy elhiggyen bármit, amit el akar hinni. Seres szereti a feleségét, bármit megtenne érte, és amikor kétségbeesett női sikolyokat hall, fel sem merül benne, hogy az nem az ő hangja. Nem tud mást elképzelni, mint hogy a nejét bántalmazzák, és ezt már nem bírja elviselni. Ilyen egyszerű ez. Azt kértem Völgyi hadnagytól, próbáljon minél kedvesebb lenni Seressel, de érzékeltesse vele, hogy én úgysem fogom megkímélni a nőt.

– És kinek a hangját vették fel arra a lemezre? – kérdezte az idősebb nyomozó.

– Egy kolléganőt kértem meg a nyilvántartási osztályról. Nagyon hiteles volt, ugye?

Princz egykedvűen bólogatott. El kellett ismernie, a fiatal százados nem véletlenül kapott bizalmat Szücstől, és bár ő továbbra is kicsit körülményesnek tartotta ezt a fajta kihallgatást, de elfogadta Szabados egyéni módszerét.

– Akkor hát végeztünk mára – szólt az ifjú százados. – Három óra múlt, még akár aludhatunk is valamennyit.

Felmarkolta az iratcsomót, majd a többieket előreengedve kilépett a szobából. Elköszönt a másik két tiszttől, és a második emeleten lévő irodájába sietett. Az asztalán elrendezte a dossziékat, felvette a kabátját, és elindult hazafelé. Ahogy kilépett az épület Sztálin utcai kapuján, arcát megcsapta a hideg, téli levegő. A város csendben várta a reggelt, egy lélek sem járt a környéken. Szabados átment az út túloldalra, és elindult a Hősök tere felé.

Néhány sarok után azonban megállt. Érezte, egyre nehezebben veszi a levegőt, majd a falnak tántorodott. Kétrét görnyedt, gyomra megfeszült, és hirtelen öklendezni kezdett. Miután kicsit megkönnyebbült, óvatosan körbenézett, és gyorsan befordult az első sarkon. Leült a hideg padkára, némán bámult maga elé a kihalt utcán, és közben megállíthatatlanul eleredtek a könnyei. Hosszú perceken keresztül rázta a zokogás.

02. fejezet

1950. február 25., Lóránt utca 4., 06.30

A kapu előtt álló őr összerezzent, amikor a háta mögött Rákosi Mátyás kilépett az épületből. A hajnal szokatlanul hideg volt, még nem kelt fel a nap, és a főtitkár nem szokott ilyen korán felkelni. Gondterheltnek tűnik az Öreg.

– Jó reggelt kívánok, Rákosi elvtárs!

– Jó reggelt, Máté fiam. Csípős reggelünk van, nem igaz? Már régóta akartam kérdezni: hogy van a kedves édesanyja?

– Köszönöm, Rákosi elvtárs, sokkal jobban. Amióta visszajött Mátrafüredről, szinte már alig köhög. Gondolom, a hegyi levegő megtette a hatását. Ezúton is nagyon hálás Rákosi elvtársnak, hogy közbenjárt az ügyében. Remélem, megkapta a levelét.

– Természetesen, és örülök, hogy az édesanyja jó egészségnek örvend – mosolygott a főtitkár, majd elindult a kert irányába.

Papucsban sétált végig a vörös kövezeten, a pizsamájára pedig vastag télikabátot húzott. A két óriási tiszafa között lement a lépcsőn az üvegházhoz, ahol a februári időjárás ellenére is kellemes hőmérséklet uralkodott. A polcokon néhány muskátli kókadozott, míg a padlón üres cserepek és elszáradt növények maradványai hevertek. Az utóbbi időben kissé elhanyagolta a virágokat, gondolta magában. Finoman megérintette a leveleket, mintha valami drága porcelánból készültek volna, és hosszan gyönyörködött egy kinyílni készülő bimbóban.

Mindig is lenyűgözte a természet, de leginkább a virágokban lelte örömét, ezért korábban tele volt az üvegház mindenféle növénnyel, amiket gyakran saját maga gondozott. Sajnos mostanában nem jutott ideje erre, és bár megkérhette volna a kertészt, jobb szerette volna maga újjáéleszteni a saját kis birodalmát.

Ugyanakkor az üvegház magányában egy kicsit rendezni akarta a gondolatait. Kétségkívül fontos napra ébred az ország. A Sztahanovisták Első Országos Találkozója már hetek óta lázban tartja az embereket. Fontos állomása volt ez a szocialista iparnak. Tudta, ha bevezetik az egyéni munkaversenyeket, ezzel új lendületet adhatnak a termelésnek, és nem mellesleg a munkahelyi morálnak is. Ez csúcsosodik majd ki ezen a kétnapos ülésen.

A beszédeire mindig nagy gondot fordított. Úgy tervezte, a többi szónok felszólalásai alapján állítja majd össze a szöveget, és bár még több mint egy napja volt, de a lényegi pontokat jobbnak látta előre rögzíteni. Talán nem lesz elég a szokásos lelkesítő hangnem, az embereknek ugyanis érezniük kell, mekkora eredményt értek el az elmúlt évben. Mint egy mozdony a vonatot, a haza élmunkásai úgy húzzák maguk után a termelést, jutott eszébe a hasonlat. Talán ezzel kezdhetné a beszédet. Vagy mégis inkább lezárásként lenne jobb?

Valahogy persze bele kell szőnie a Standard-ügyet is. Fontos, hogy ne engedjék el olyan könnyen az emberek figyelmét a nemrég lezárult perekről. Talán a szabotázs lehet a kapocs, elvégre a vádlottak többségénél ez szerepelt az ítéletben, ha pedig a jelenre reflektál, akkor azt mondhatja, hogy mindez a termelés gátja, épp ezért a sztahanovistáknak ébernek kell lenniük az ellenséggel szemben! Jó lenne pár külföldi példa is, főként a Szovjetunióból. És ne felejtsen el megemlékezni a dolgozó nőkről sem. Ők lehetnek a szocialista termelés tartalék hadserege, jutott eszébe egy újabb hasonlat. Miről kell még beszélnie? Hát persze, a Kossuth-díjra való felterjesztésekről! Úgy vélte, kezdetnek talán ennyi is elég lesz. Arca kisimult, ahogy fejében kezdett összeállni a beszéd váza.

Mikor kilépett az üvegházból, már korántsem tűnt olyan kedvetlennek. Felnézett az épület irányába, ahol a garázsból épp ekkor gurult ki a ZISZ 115-ös gépkocsija. Rákosi elindult felfelé, de előtte megállt egy pillanatra a medence mellett, a meleg vízzel leöblítette az arcát, majd korához képest fürge léptekkel kaptatott fel a lépcsőn. Szeme sarkából még látta, ahogy az őt követő őrszemélyzet is visszatér a nekik kijelölt helyre.

– Jó reggelt, Rákosi elvtárs! – köszöntötte sofőrje. A kezében lévő ronggyal megpróbálta letörölni a valószínűleg csak számára látható foltokat a kocsi fénylő, fekete karosszériájáról.

– Magának is, Anti. Igazán szép reggelünk van, nem gondolja? Ma kicsit hamarabb indulunk, ha nem bánja.

– Természetesen, Rákosi elvtárs.

A bejáratnál szobrozó őrrel ellentétben a férfinak úgy tűnt, kifejezetten jó kedve van az Öregnek. Tudta, hogy a Pártközpontban vagy az Államvédelmi Hatóságnál a főtitkárt a legtöbben szigorú, ellentmondást nem tűrő, könyörtelen embernek tartották, de itt a villában mindebből nem sokat érzékeltek. Rákosi végtelenül kedves volt mindenkivel. Ő maga sem hitte el, amikor egyik este, indulóban hazafelé, a főtitkár egy nagy tál sült csirkét nyomott a kezébe, hogy vigye csak haza vacsorára. Máskor meg beutalta egy kéthetes csopaki nyaralásra. Az egész személyzettel mindig kifogástalan illedelmességgel beszélt. El sem tudta róla képzelni az ellenkezőjét.

Rákosi Mátyás eközben visszatért a házba, levette a télikabátot, és felsietett az emeletre. Néhány perc múlva már öltönyben tért vissza, kezében jegyzettömbbel. Az étkezőben álló hatalmas asztal szinte betöltötte az egész szobát, de a falak mind csupaszak voltak, leszámítva egy Sztálint ábrázoló festményt. Sehol egy dísz, egy váza, vagy bármi más. Az unokahúga panaszkodott is a múltkor, hogy a berendezés egyáltalán nem méltó az ő pozíciójához, de Rákosi, a közhiedelemmel ellentétben, nem szerette a hivalkodó bútorzatot. Néha kifejezetten zavarta az a sok felesleges kacat, amivel az emberek elhalmozták, így a birtok lassan kezdett egy zsúfolt raktárrá alakulni.

Amint leült a székre, a szobalánya, Mária máris ott termett mellette. A fiatal nő szemét a padlóra szegezve állt meg a jókora asztal végénél.

– Jó reggelt, Rákosi elvtárs. Remélem, jól aludt.

– Jó reggelt, Mária! Sajnos nem. Egyszerűen nem hagyott nyugodni a mai nap. Egész éjszaka, de még hajnalban is csak úgy kattogott a fejemben a sok gondolat. De minek is terhelném én magát ilyenekkel? – mosolygott kedélyesen.

– Ami Rákosi elvtárs fejéből kipattan, az csak a mi jólétünket szolgálhatja – felelte a szobalány, még mindig a cipője orrát bámulva.

– Hozzon nekem két kiflit meg egy tejeskávét, ha megkérhetem.

– Szíves örömest, de a szakácsnő azt üzeni, kora reggel szereztek önnek egy kis velőt, és szívesen készít hozzá gombás tojást, ha inkább azt enne.

A velős rántottának Rákosi egyszerűen képtelen volt ellenállni.

– Hát, Teodóra ismét képes meglepetést okozni nekem. Legyen akkor rántotta! Viszont hozza, amint csak lehet, mert ma nem érünk rá itt tölteni az egész reggelt. Ugye tudja, mitől olyan fontos ez nap? Ma irányt mutatunk minden magyar munkásnak, minden dolgozónak!

– Ez csodálatos, Rákosi elvtárs! Azonnal hozom a reggelijét, hiszen egy percet sem késlekedhet.

A szobalány elsietett, Rákosi pedig maga elé tette a jegyzettömböt. Egy átfogó gondolattal kéne kezdeni, morfondírozott. A szocializmus felszabadítja és meghatványozza a dolgozó nép teremtő erejét. Elsőre elég hatásosnak tűnt. Vagy jobban kéne kötődnie a sztahanovistákhoz? Leírt egy mondatot, majd kihúzta, és újrafogalmazta az egészet. Csak a szocializmusban lehetséges a sztahanovi munkamódszer, amelyben a munkás egyéni gazdasági érdeke, életszínvonalának és keresetének emelése egybevág a köz érdekével, a szocializmus építésével. Ez már sokkal jobban tetszett neki, bár talán az első mondat is elég jó ahhoz, hogy felhasználhassa később.

A szobalány eközben megérkezett a reggelivel. A gőzölgő velős rántottát letette Rákosi elé, mellé helyezett két kiflit és a tejeskávét. Finoman meghajolt, majd kisietett az étkezőből. A főtitkár szerette a hasát, és ezt nem is rejtette véka alá. A szakácsnője e tekintetben valóságos kincsnek számított, mert nemcsak jól, de nem utolsósorban bőségesen is főzött. Ennek ellenére a rántotta pillanatok alatt elfogyott, a kiflivéggel pedig még a tányért is kitörölte.

A reggeli végeztével Rákosi felmarkolta a papírokat, majd az órájára pillantott. Alig múlt el hét óra, de képtelen volt tovább otthon ülni. Felkapta a kabátját, kisietett a házból, és örömmel látta, hogy Anti már bent ül a volán mögött, és elkezdte melegíteni a motort. A sofőr kiszállt az autóból, és Rákosi elé sietett, kinyitva neki a hátsó ajtót.

– Rákosi elvtárs, Boda elvtárs azonnal itt lesz, még egy utolsó eligazítást tart.

Csak valami kelletlen morgást kapott válaszként. Szerencsére, amint becsukta az ajtót, megpillantotta az őrség parancsnokát, amint hosszú léptekkel siet feléjük. A magas, széles vállú fiatalember egyenruhája patyolat tisztaságú volt, oldalán egy szolgálati 7.65-ös lógott, tányérsapkáját szorosan a hóna alá szorította.

– Jó reggelt, Rákosi elvtárs, és elnézést a késésért! – ült be az anyósülésre a tiszt.

– Rendben van, de most már induljunk – dörmögte Rákosi.

Boda ellenőrizte a pisztolyát, és az ajtóba rögzített gépfegyvert is. A kesztyűtartóból kis URH rádiót vett elő, és beállította rajta a megfelelő frekvenciát.

– Indulhat az előőrs! – szólt bele az adóba.

Kis idő múlva két másik fekete autó gurult ki a szomszéd telek garázsából. A három kocsi első ránézésre teljesen ugyanolyan volt, és csak az alapos megfigyelő vehette észre az apróbb különbségeket a kerekeken és a dísztárcsákon.

Az első autó kifordult a Lóránt utcába, Rákosiék közvetlenül mögéjük soroltak be, a konvojt a hátsó biztosító kocsi zárta. Az Istenhegyi úti kereszteződésben álló két őr felhúzta a sorompót, és az előőrs elindult a belváros felé. Boda az órájára pillantott és várt. Körülbelül egy perc telhetett el, amikor megszólalt a rádió.

– Boda elvtárs, jelentem, nem tapasztaltunk semmi rendkívülit, gyér a forgalom, indulhatnak.

A sofőr gázt adott, és kigördültek lefelé a dombon. A parancsnoknak kétsége sem volt afelől, hogy az út biztonságos, szemével mégis folyamatosan a járdát pásztázta. Az Orbán térig az út mentén három állandó őrposzt volt, akiknek azonnal jelenteniük kellett minden gyanús gépjárművet vagy gyalogost. Eközben a konvojt záró kocsi sofőrje is bejelentkezett a rádión, hogy hátulról fedezi a menetet.

– Meg van elégedve az embereivel? – szólt előre Rákosi.

– Természetesen, Rákosi elvtárs. Korábban mindenkiről igen részletes környezettanulmány készült. Többségük az ellenállásban is szolgált. Ugyanakkor vannak néha elégedetlen hangok, amit mindenképpen jelenteni akartam Rákosi elvtársnak.

– Mondja csak, Gyuri, mondja csak – biztatta Rákosi.

– Fehér százados néhány hete szóvá tette, hogy még mindig nem kaptuk meg a Tokarev pisztolyokat, holott az altábornagy elvtárs ezt korábban megígérte. Véleményem szerint az elégedetlenkedése rossz hatással van az őrszemélyzet moráljára. Bizonyára Péter elvtársnak megfelelő indoka van arra, hogy miért késik a fegyverutánpótlás.

– Fehér százados a maga helyettese, ugye?

– Igen, Rákosi elvtárs, és azt gondolom, hogy ebben a pozícióban nem engedhetne meg magának hasonló lázító kijelentéseket. Ez teljességgel elfogadhatatlan!

– Bölcs felismerés. Majd rákérdezek Péter elvtársnál. Esetleg javaslata is van a problémára nézve?

– Bérczi főhadnagy, úgy érzem, jobban megállná a helyét egy ilyen fontos beosztásban, de az altábornagy elvtárs minden bizonnyal meg fogja találni a megfelelő embert.

– Magam is úgy vélem – bólintott Rákosi, miközben tekintete elidőzött a Böszörményi úti kereszteződésben álló rikkancson, aki épp egy idős úrnak adott el egy példányt a Szabad Nép legfrissebb számából. A férfi görnyedt háta miatt egy botra támaszkodva álldogált a sarkon. Arcát ősz bajusz és kusza szakáll borította, fejét hatalmas kucsma védte a hidegtől. Vaskos szemüvegén homályosan pislogott ki az újság mögül, és egy pillanatra meg is állt az olvasásban, ahogy a fekete autók elhaladtak mellette. Miután mindhárom kocsi maga mögött hagyta a kereszteződést, szép lassan elindult az Alkotás út felé.

Rákosiék eközben már az Alagútnál jártak, és a kocsik kifordultak a Clark Ádám térre. A buszra várók közül sokaknak fel sem tűnt a téren áthaladó konvoj. Akik felismerték a három járművet, igyekeztek inkább félrefordulni, és figyelmen kívül hagyni a menetet.

A három ZISZ áthaladt a Lánchídon, és Rákosi még mindig a másnapi beszéd jegyzeteit rendezgette. Az ablakból csak néha pillantott ki, mert bár napjában kétszer is megtette ezt az utat, a budai vár és a Parlament látképe újra és újra elbűvölte. Aztán visszatért a papírjaihoz, mert eszébe jutott, hogyan tudná összekapcsolni a Standard-pert a sztahanovistákkal. Kisebb javítások után a következő mondatot írta le: A sztahanovista mozgalom jelentőségét nemcsak mi ismertük fel, hanem az ellenség is, és ezért nyíltan vagy alattomosan, de megkezdi ellene a munkát. Itt majd emlékezteti a jelenlevőket Geigerre és Radóra, véste fel a két nevet a lap margójára.

A konvoj eközben átért a pesti oldalra, és befordult az Akadémia utcába. A tizenhetes kapunál megálltak, Boda kipattant az ülésről, és már nyitotta is a hátsó ajtót. Rákosi nehézkesen kiszállt, majd a parancsnokhoz fordult.

– Nem maradok itt sokáig, hamarosan indulunk, szóval ne menjen át a pártőrségre a többiekkel, inkább jöjjön fel velem.

– Értettem, Rákosi elvtárs!

A kocsik továbbhajtottak, ők pedig beléptek a komor, szürke épület kapuján. A portás felpattant a székéről, ahogy a főtitkár elhaladt előtte. Alig múlt el fél nyolc. Ilyen korán csak nagyon kivételes esetekben látta eddig bejönni, és mire kinyögött volna egy jó reggeltet, Rákosi már a márványlépcsőn haladt felfelé, Boda szorosan követte, majd balra fordultak az emeleten. Bár a szokásosnál hamarabb érkezett a hivatalba, a folyosó végi ajtót mégis nyitva találta, és a titkárnője is az asztalánál ülve fogadta.

– Elvtársnő! Maga megérzett valamit, hogy ilyen korán reggel itt van.

– Gondoltam, hogy korábban érkezik, ha pontosan akar odaérni a megnyitóra. A jelentéseket az asztalára készítettem.

– Úgy látszik, olvas is a gondolataimban – felelte Rákosi. Vagy csak túl jól informált a férje révén, tette hozzá magában. Kétségkívül számos előnye van annak, ha a titkárnője egyben az Államvédelmi Hatóság parancsnokának a felesége, így semmilyen apróbb ügy nem kerülhette el a figyelmét. Ugyanakkor néha felmerült benne, vajon mennyi információ szivároghat ki az irodájából. Feltétel nélkül bízott mind Péter Gáborban, mind annak feleségében, de ez a gondolat valahogy mindig ott motoszkált benne.

Belépett a szobájába, és meghagyta Bodának, hogy odakint várjon. Lenin és Sztálin portréja mellett egy róla készült festmény díszítette a falakat, amelyet a tavalyi május elsejei felvonulás után kapott ajándékba. Balra egy kis dohányzóasztal álldogált, körülötte két bőrfotel és egy kanapé, kissé távolabb egy öreg fiókos komód, rajta aranyozott gyertyatartó, és egy fogaskerekekkel díszített óra, a csepeli Weiss Manfréd Művek ajándéka. Középen, az íróasztala mögött is egy hatalmas fotel terpeszkedett. Az asztalon több, különböző színű telefon, mellettük földgömb alakú levélnehezék, tintatartó, egy vaskos olvasólámpa, valamint dossziék és más iratok hevertek. Alaposan megnézett mindent, keresve a nyomát, hogy elmozdítottak-e valamit, de miután meggyőződött róla, hogy minden a helyén van, leült a fotelba, és kezébe vette az iratköteget.

A szobában a reggeli órák ellenére is félhomály uralkodott, mert Rákosi ragaszkodott hozzá, hogy a zsaluk állandóan csukva legyenek, amikor az irodában tartózkodik. Felkapcsolta az asztali lámpát, hogy el tudja olvasni a mappára helyezett apró, fehér cédulát.

Rákosi elvtárs, a tegnapi jegyzőkönyv értéktelen volt ahhoz, hogy továbbítsam. A mai jegyzőkönyvre felhívom Rákosi elvtárs figyelmét. 50. II. 25. Péter

Voltak napok, amikor egyszerűen nem volt kedve semmihez, de az Államvédelmi Hatóságtól érkező reggeli összefoglaló jelentéseket mindig egy kisgyermek izgalmával várta. Ezek nem csak a nyomozások eredményeiről számoltak be, de az ügynökhálózat révén képet kapott a közhangulatról, és minden olyan említésre méltó eseményről, amit Péter Gábor fontosnak tartott kiemelni. Vasárnap valóban nem érkezett semmilyen irat, emiatt kicsit csalódott is volt, de Péter indoklása bizonyára jogos.

A dokumentum mellőzött mindenféle megszólítást, címzést, egyedül a papír tetejére nyomtatták rá a