Írta: Rebecca Donovan

A mű eredeti címe: Barely Breathing

Fordította: Bozai Ágota

Szerkesztők: Nemcsók Adrienn, Vajna Gyöngyi

Nyelvi korrektor: Várhidi Gyula

Műszaki szerkesztő: Szuperák Attila

© Rebecca Donovan

© Bozai Ágota

© Maxim Könyvkiadó Kft.

A kiadvány a szerző engedélyével készült.

Borítóterv: vintezis creative studio

ISBN: 978 963 690 283 4 (epub), kiadói kód: MX-1786e

Kiadja: Maxim Könyvkiadó Kft.

Cím: 6728 Szeged, Kollégiumi út 11/H; tel.: (62) 548-444,

E-mail: info@maxim.co.hu, web: www.maximkiado.hu

Felelős kiadó: Puskás Norbert

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítást, a mű bővített, illetve rövidített változata kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

Tehetséggel megáldott barátnőmnek, Elizabethnek.

Szavakat kerestem, és ez a keresés hozzád vezetett; tökéletes munkatársra és jó barátra leltem benned.

EZ TÖRTÉNT

Hat hónappal ezelőtt halott voltam. Szívem nem dobbant. Lélegzet nem jutott át az ajkamon. Mindennek vége volt, meghaltam.

Nem könnyű a nemlétre gondolni, mármint arra, hogy én egyáltalán nem léteztem – bár az utóbbi években rengeteget dolgoztam azon, hogy teljesen feledhető legyek. Ezért úgy döntöttem, hogy egyáltalán nem gondolok erre.

A terapeutám megkért, hogy ebben a naplóban írjam le a gondolataimat és az érzéseimet. Hónapokig halogattam, nem akartam teljesíteni ezt a feladatot, aztán úgy gondoltam, egyszer ki kellene próbálnom, akkor talán végre tudnék egy kicsit aludni. Ebben kételkedem, de bármit kipróbálnék, hogy végre álom jöjjön a szememre.

Igazából nem emlékszem, mi történt tegnap éjjel. Csak halvány villanások jutnak eszembe és pánik, félelmetes pillanatok a rémálmomból, de a részleteket képtelen vagyok felidézni. És nem is igazán akarom kitölteni a hézagokat.

Kórházi ágyon ébredtem, alig tudtam beszélni, nyakamon sötét foltok látszottak. Csuklóimon kötés védte a felhorzsolt bőrt. Kificamodott vállamat valami heveder tartotta, bokámat a rekonstrukciós műtét után gipszbe tették. Nem tudom, min mentem keresztül, hogy ilyen állapotba kerültem. Csak az érdekel, hogy lélegzem.

A rendőrség kérdéseket tett fel. Az orvosok is kérdéseket tettek fel. A jogászok is kérdéseket tettek fel. Amint a részletekről kezdtek beszélni, én kizártam őket a tudatomból, vagy egyszerűen elhagytam a helyiséget. Evan és Sara is megígérték, hogy megkímélnek a részletektől. Ők nem voltak ott akkor éjszaka, de a bírósági tárgyaláson – bármilyen rövid is volt –, végig ott voltak.

Carol…

A nevét is nehezemre esik leírni. Bűnösnek vallotta magát. Nem kellett látnom őt. Nem kellett tanúskodnom. Nem kellett végighallgatnom a tanúvallomásokat. Beidézték Sarát és Evant is, de akkor sem tudtam odamenni, bár a jogászok azt akarták, hogy én is jelen legyek.

És George… abból a néhány beszélgetésfoszlányból, amit véletlenül meghallottam, az derült ki, hogy ő is ott volt azon az éjszakán. Ő hívta a mentőket. Nem emeltek ellene vádat. Könyörögtem nekik, hogy ellene ne emeljenek vádat. Leylának és Jacknek szükségük van az apjukra. És most… Most azt sem tudom, hol vannak. Remélem, emlékeznek arra, hogy én mennyire Bocsánat. Erre egyszerűen képtelen vagyok. Túlságosan fáj rájuk gondolni is.

Sara és Evan azon az éjjelen szinte végig mellettem volt. Próbáltam biztosítani őket, hogy jól vagyok, de csak a szemem alatti karikákra kellett pillantaniuk, hogy tudják, nem vagyok jól. Az igazság az, hogy nem akarok egyedül lenni.

A sajtó lehozott valamit erről az ügyről, de zárt tárgyalás volt, az anyagát pedig titkosították, mert én kiskorú vagyok (biztos vagyok benne, hogy Sara apjának valami köze van ehhez), így az újságok nem sok mindenről írhattak.

A város teljesen felbolydult a gyilkossági kísérlet hírére, és képzelhetitek, milyen volt visszamenni az iskolába, vagy megjelenni bárhol Weslynben. Sugdolózások. Ujjal mutogatás. Bámuló tekintetek követtek mindenfelé. Amolyan morbid celeb lettem: a lány, aki túlélte a halált.

A tanárok is másképpen bánnak velem, mintha arra számítanának, hogy bármelyik pillanatban összeomolhatok. Az a kis létszámú csoport, amelyik aznap este kikérdezett engem, különösen harcias. Az ő beavatkozásuk miatt lett ez az egész, miattuk kellett ezt kiállnom. Felhívták a hatóságokat, mielőtt velem beszéltek, aztán amikor eljöttem az iskolából, felhívták George-ot.

Carol biztosan rájött, hogy felhívták George-ot, vagy valaki az államtól kapcsolatba lépett vele, hogy szembesítse a vádakkal. Akárhogy is, nagyon erősen akarta, hogy eltűnjek – örökre. De teljesen mindegy, mi késztette arra, hogy megtegye, amit velem tett. Már nem tud ártani, már nem okozhat fájdalmat nekem.

Élő fájdalom vagyok. Mindenem fáj. Ezt nem tagadom. Különösen azért nem, mert ezt a naplót soha senki nem fogja látni. A bokám valószínűleg soha nem lesz olyan, mint volt, és ez örökre emlékeztetni fog arra, hogy min mentem keresztül. Küzdöttem a gyógyulásért, és a jósolt eredmény ellenére négy hónappal később visszatértem a focipályára. Az elején minden edzés és meccs után sírtam a zuhanyzóban. A fájdalom szinte kibírhatatlan volt. De most már alig érzem.

Semmi sem ugyanolyan, mint volt. Semmi sem olyan érzés, mint addig. Nem is tudom, hogyan magyarázzam ezt el Sarának és Evannek. Nem tudom, megértenék-e. Azt sem tudom biztosan, hogy én értem-e.

Azt akarta, hogy halott legyek.

Folyton azt mondogatom magamnak, hogy eltűnt. Nincs itt. Börtönben van, és miattam örökre ott maradhat. De nem érzem biztonságban magam. Különösen éjjel nem, amikor behunyom a szemem és ő ott van, és rám vár.

Ki kell jutnom Weslynből. El a bámuló tekintetek elől. El az árnyékok elől, amelyek folyton üldöznek engem. El a fájdalom elől, amely akkor bénít meg, amikor a legkevésbé számítanék rá. Még hat hónap, és minden rendben lesz. Új életet kezdek azzal a két emberrel, akiket a világon a legjobban szeretek.

Az is igaz, hogy az életem mindennek mondható, csak kiszámíthatónak nem; és hat hónap alatt sok minden történhet.

1. PRÓBÁLD MEG MÉG EGYSZER

Ez csak egy álom. Felismertem a gondolatot, amely megpróbált kihúzni azokból a kezekből, amelyek a víz legsötétebb mélyére akartak lehúzni engem. Ám a pánik elnyomta az észérveket, és teljes erőmből kapálóztam. Ez csak egy álom, visszhangzott a fejemben megint; próbált felébreszteni.

Lenéztem a homályos vízre; a levegő égetett a tüdőmben. A kezek már nem kezek voltak, hanem hosszú, éles karmok, és ahogy rugdaltam, az egyik karom megragadta a bokámat, lehorgonyzott a víz alatt. Sötét felhőként vett körül a karmok nyomán szivárgó vér. Küzdöttem ellene, de ettől csak még mélyebben mart belém. Levegő bugyborékolt körülöttem, és felsikoltottam a fájdalomtól. Már majdnem lélegezni akartam, amivel a halált szívtam volna magamba, ám ekkor valami az arcomhoz nyomódott.

Már egyáltalán nem olyan volt, mint valami álom.

Levegő után kapkodva hirtelen felültem, a párna leesett az arcomról. Nem tudtam, hol vagyok, hány óra van, erősen lihegtem; körülnéztem a szobában. Sara állt döbbenten, mozdulatlanul az ágyam mellett; szeme tágra nyílt, szája tátva.

– Ne haragudj – dünnyögte. – Mintha beszélni hallottalak volna. Azt hittem, ébren vagy.

– Ébren vagyok – mondtam, gyorsan kifújva a levegőt. Mélyet lélegeztem, sikerült legyőzni a pánikot. Sara akkor is döbbenten nézett, amikor már helyrejöttem.

– Nem kellett volna a párnát a fejedre dobnom. Nagyon sajnálom – nézett rám látható bűntudattal.

– Miről beszélsz? – Hárítottam el a bocsánatkérését. – Csak egy álom volt. Jól vagyok.

Még egy mély levegőt vettem, hogy ne remegjek annyira, és lerúgtam magamról a takarót. Verejtékező testemhez tapadt.

– Jó reggelt, Sara! – mondtam a lehető legnormálisabb hangon.

– Jó reggelt, Emma! – felelte végre, erőltetetten, a bűntudat döbbenetén át préselve magából a szavakat. És ennyi. Vége volt, hála az égnek.

– Megyek zuhanyozni. Sietnünk kell. Egy órán belül indulunk.

Azzal összeszedte a holmiját és eltűnt.

Több mint egy hónapja próbáltam felkészülni erre a napra. Semmi eredménye nem volt. A gondolatra is kivert a víz. És most itt van. Elérkezett ez a nap.

Visszadőltem az ágyra, néztem a plafon szélén végigfutó fehér, ragyogó mennyezetvilágítást; mintha a reggeli nap rejtőzne a hó mögött.

Körülnéztem a szobában; semmi nyoma nem volt, hogy ez a szoba hozzám tartozna; a falon nagy, lapos képernyős tévé lógott, a sarokban öltözőasztal, rajta sminkholmi, amely túl sok átalakulásomnak volt tanúja. A tükörre nevető barátok képe volt ragasztva, a falakon élénk művészeti izék. Semmi nem emlékeztetett ebben a szobában az idekerülésem előtti életemre. Ez a rejtekhelyem volt; ide menekültem az ítélkező tekintetek, a hátam mögötti sugdolózás, a bámuló tekintetek elől.

Miért vagyok itt? Tudtam a választ. Ha választhatnék, soha nem mennék el innen. Nem mintha lenne más hely, ahová mehetnék, és a McKinley család nem lenne hajlandó segíteni nekem. Rajtuk kívül nincs családom, és ezért örökre hálás leszek. De ez nem a teljes igazság. Nem ők az egyetlen családom.

Így amikor csengett a telefon, és Sara a zuhany alatt volt, minden bátorságomat összeszedtem, és beleszóltam.

– Halló!

– Ó! Hát ott vagy! – kiáltotta anyám; teljesen meglepődött. – Olyan boldog vagyok, hogy végre sikerült elérnem téged. Hogy vagy?

– Jól – feleltem. Szívem nagyon hevesen vert. – Ööö… Van valami programod mára?

– Csak egy parti, barátokkal – felelte; legalább olyan furcsa volt a hangja, ahogy én éreztem magam. – Figyelj! Reméltem, hogy megpróbálhatjuk… Úgy értem, mostanában inkább Weslynben lakom, szóval, ha van kedved, ha szeretnél…

– Igen, persze – hebegtem, mielőtt az idegeim felmondták a szolgálatot. – Hozzád költözöm.

– Ó… jó – felelte feszült izgatottsággal. – Tényleg?

– Persze – feleltem nagyon igyekezve, hogy hangom őszintének hasson. – Úgyis hamarosan egyetemre megyek, szóval jobb most felélénkíteni a kapcsolatot, mint amikor már az ország másik végén leszek, nem igaz?

Nem szólt, valószínűleg még emésztette, amit éppen az összeköltözésről mondtam.

– Ööö… Igen, ez remekül hangzik. Mit gondolsz, mikor?

– Mivel hétfőn visszamegyek a suliba, mit szólnál a vasárnaphoz?

– Most vasárnap? Vagyis három nap múlva?

Nyílt rémület csendült a hangjában. Szívem kihagyott egy dobbanást. Nem akar visszafogadni, még nem. Így értsem?

– Neked jó? Szóval nem kell semmi, csak egy ágy, vagy elég egy priccs is. De ha túl sok… Bocsáss meg, nem, talán nem kéne…

– Nem… nem, az teljesen tökéletes – hebegett. – Ööö… van annyi időm, hogy rendbe tegyem a szobádat… szóval… persze, a vasárnap az teljesen rendben van. A Decatur Street-en lakom. Átküldöm a címet.

– Oké. Akkor vasárnap találkozunk.

– Aha – felelte anyám; hangjában még remegett a döbbenet. – Boldog új évet, Emily!

– Neked is! – mondtam, aztán letettem a telefont. A plafont bámultam. Mit csináltam? Hogyan jutott ilyesmi az eszembe?

Felkaptam a holmimat, és Sara mellett ellépve a fürdőszobába mentem; csillapítani akartam az egyre erősebben eluralkodó rémületet. Mire kijöttem a zuhany alól, megbékéltem a dologgal. Ezt kell tennem.

– El kell mondanom valamit – szólaltam meg, amikor leültem Sara mellé a konyhaszékre. Az édesanyja, Anna éppen egy csésze kávét töltött magának. – Ma reggel beszéltem anyámmal…

– Éppen ideje volt – szólt közbe Sara. – Már vagy hat hónapja egyáltalán nem veszel tudomást róla; mintha nem is létezne.

– Mit mondott? – kérdezte Anna bátorítón; Sara nyers kitörését mintha meg sem hallotta volna.

– Hát… vasárnap hozzá költözöm – lélegzet-visszafojtva figyeltem, ahogy feldolgozzák a hírt.

Sara kanala megcsörrent a müzlis táljában, de egy szót sem szólt.

– Miből vontad le azt a következtetést, hogy ez a legjobb megoldás? – kérdezte Anna, elterelve a figyelmet Sara rosszalló tekintetéről.

– Hát, ő az anyám – feleltem vállat vonva. – Nemsokára egyetemre megyek, szóval nem hiszem, hogy lesz még egy lehetőségem, hogy kibéküljünk. Nem voltam éppen fair vele, és próbálkozik, tartani akarja a kapcsolatot meg ilyesmi, szóval úgy gondoltam, ez a legjobb.

Anna bólintott, magyarázatomon gondolkodott. Sara felállt, gyorsan a mosogatóhoz lépett, beletette a tálkáját, még mindig nem volt képes rám nézni.

– Hát, meg kell beszélnem ezt Carllal, mivel tizennyolc éves korodig mi vagyunk a kijelölt gondviselőid. És szeretnék találkozni anyáddal, mielőtt bármit véglegesen eldöntenél. Oké?

Bólintottam; nem gondoltam volna, hogy Anna így reagál. Nem voltam hozzászokva ahhoz, hogy egy szülő tényleg törődjön velem, így aztán hirtelen nem is tudtam, mit mondjak.

– Megértem, miért akarod ezt tenni – nyugtatott meg Anna kedves mosollyal. – Csak előbb hadd beszéljünk róla. Rendben?

– Köszönöm – feleltem erőtlen mosollyal. – Nagyon sokat jelentene nekem, ha újra megismerhetném anyámat.

Sara szó nélkül felviharzott a lépcsőn. Szusszantam egyet, aztán követtem.

– Oké, mondd ki! – mordultam rá; Sara közben holmit pakolt a sporttáskájába.

– Nincs semmi mondanivalóm – csattant fel Sara. De volt, csak egy három órás autóút kellett hozzá a szállodáig, és egy nap duzzogás, mire kibökte.

Egy teljes napon át tetőtől talpig vizsgáltak Newportban; kimerült voltam, és még nem is jártunk a partin. Az is lehet, hogy az anyámmal való összeköltözés rögtönzött drámája szívta el az erőmet. Akárhogy is, elég nehéz volt várni az estét.

– Egyszerűen nem értem, miért költözöl vele össze – esett nekem Sara csak úgy, minden bevezető nélkül. Éppen a szemhéjamat színezte. – Nem lehetne azzal kezdeni, hogy… ööö… beszélgetsz vele? Ez nekem egyszerűen nem tetszik. Hiszen elhagyott téged, Em. Miért akarsz visszamenni hozzá?

– Sara, kérlek! – könyörögtem neki halkan. – Egyszerűen ezt kell tennem. Tudom, hogy te ezt elég zavarosnak találod, de nekem fontos. Nem arról van szó, hogy elvesztesz engem vagy ilyesmi. És ha borzalmas lesz vele, visszaköltözöm hozzátok. Úgy érzem, adnom kell neki még egy esélyt.

Sara grimaszolva nézett rám.

– Akkor sem tartom jó ötletnek, de… – Egy pillanatra elhallgatott. – Kevés hozzád hasonló makacs embert ismerek. Ha tényleg ezt akarod, tudom, hogy nem lehet lebeszélni téged róla. Kinyithatod a szemed.

Pislogtam, nagy nehezet kinyitottam a szemem, a festék összeragasztotta szempilláimat. Sara az eredményt szemlélte, aztán fanyalogva megszólalt.

– Hát jó. Költözz hozzá. De jó lenne, ha nem csinálna olyan hatalmas ostobaságot, mint a múltkor, amikor ott hagyott azzal a pszichopatával.

Vigyorogtam; tetszett, hogy Sara ennyire aggódik értem.

– Köszönöm. Szóval… hogy nézek ki?

– Természetesen abszolút fantasztikus vagy – lelkesedett mesterművét szemlélve. – Felöltözöm, és lemehetünk a fiúkhoz a hallba.

Kézbe vettem a levelet, ami a szobában várt ránk, amikor visszaértünk a szállodába; hüvelykujjamat végighúztam az elegáns íráson.

Kedves Emily és Sara!

Nagyon örülök, hogy biztonságban megérkeztetek, és remélem, élvezitek az együtt töltendő délutánt. Szívesen látlak benneteket ma este vacsorára. Háromnegyed hétre kocsit küldök értetek. Evan és Jared is jön. Hét órára foglaltam asztalt.

Biztos vagyok abban, hogy élvezni fogjátok, amit ma estére terveztünk!

Üdvözlettel :
Vivian Math ews

– Remélem, nem hozom kellemetlen helyzetbe – kiáltottam neki a fürdőszobaajtón át.

– Jaj, hagyd már ezt a hülyeséget, ne legyél olyan ideges! – lépett ki Sara. – Vivian tényleg azt akarja, hogy ott legyél. Ez nagyon fontos neki. Annyira, hogy meggyőzte Jaredet, vigyen magával engem, hogy ott lehessek veled.

Erre csak vigyorogtam. Tudtam, hogy Jarednek nem kellett sok győzködés.

– Na?! Nem szóltál semmit arra, hogy milyen lettél.

– Ó, ó! – A nagy tükör elé léptem, ajkam magától mosolyra görbült. A tükörkép kissé emlékeztetett arra a lányra, aki farmernadrágban szeret járni, haját lófarokba fogja, aki még mindig képtelen kisminkelni magát. Világosbarna haja csillogott rózsaszín szemhéja, sötét pillái felett. Arca pirosas, telt ajka fényes. Rám mosolyog.

Oldalra fordultam, és láttam, hogy mozdulatomat követve libben a ruhám. Végigsimítottam a pezsgőszínű fűzős felső rózsaszín hímzésén. Sara ugyanezt az árnyalatot fűzte a hajamba; olyan volt, mint egy fonott hajpánt; lágy tincsek a tarkómon szépen elrendezve. Felemeltem az utolsó kiegészítőt az öltözőasztalról; hajamba tűztem, ujjaimat végighúztam a ragyogó gyémántokon, majdnem pontosan úgy, mint azon a napon, amikor megkaptam a nyakéket.

Amint Sara kilépett a fürdőszobából, ragyogó arccal fordultam az ajtó felé; meg akartam neki köszönni ezt a hihetetlen átalakítást, ám amikor őt megláttam, elállt a szavam. A zafírkék ruha mintha rá lett volna öntve, ragyogóan kiemelte teste íveit. Jobb vállára dús, vörös fürtök lógtak. Egyenesen… imádnivaló volt.

– Jared nagy bajban van – hebegtem. – Sara, egyenesen fantasztikus vagy! – Nem igazán tudtam, miért voltam ennyire elragadtatva tőle. Nem véletlenül volt ő a legmenőbb lány a suliban, de erre többnyire nem is gondoltam, mert nekem ő mindig csak Sara volt. Ebben a ruhában, ezzel a frizurával azonban még szembetűnőbb volt modellalkata, görögös szépsége.

Sara ragyogó mosollyal nézett rám; fényes vörös ajkai közül kivillant hófehér fogsora.

– Lehet.

– Sara, kérlek, ne mondd, hogy le akarsz feküdni vele – könyörögtem.

– Nyugi. Nem fogok lefeküdni vele – mondta szemét forgatva. – De ez nem jelenti azt, hogy nem szórakozhatunk egy kicsit.

Megcsörrent a telefonom; egy időre elvonta figyelmemet erről a megjegyzéséről. Beszéltem Carllal és felhívtuk Rachelt. Nagyon kedves és azt hiszem, ő is akarja. Szombaton találkozunk, de úgy néz ki, minden rendben van vasárnapra…

Sara a kezembe adta a kabátomat és a táskát, amiben Evan ajándéka volt.

– A szüleid megengedik, hogy anyámhoz költözzek – jelentettem be.

– Akkor azt hiszem, ez már hivatalos – mondta Sara, és tartotta nekem az ajtót.

– Azt hiszem, igen – feleltem. Gyomromban megrezzent egy ideg a felismeréstől.

Azt hittem, a térdem összecsuklik, amikor befordultunk a folyosó sarkán, kiértünk a hallba, és megláttam a fekete frakk-kabát hátát. A kócos barna fürtöket kerestem, de nem azt találtam; rendesen oldalra volt fésülve a haja, így egészen jól nézett ki. Nagyon elmélyülten beszélgetett a bátyjával, így nem vett észre minket rögtön.

Evan szava a mondat közepén akadt el, Jared szája tátva maradt. Jared valóban bajban van; az arcára volt írva, amikor Sara elindult felé.

Nem éreztem a lábamat, amikor Evan megfordult. Szívem majdnem megállt, amikor megláttam füstszürkés kék szemét; elvörösödtem, amikor ajka tökéletes mosolyra ívelt. Csak két hete ment el síelni, de valahogy olyan érzés volt, mintha először találkoznánk.

– Szia! – hebegtem. Hozzám lépett, megfogta a kezemet, és képtelenek voltunk másfelé nézni, mint egymásra.

– Szia! – felelte még mosolyogva. Fejét lefelé mozdította, meg akart csókolni, de Sara közbelépett.

– Mennünk kell, különben elkésünk.

– Akkor menjünk – felelte Evan, ezzel rögtön visszazökkentett minket a valóságba; az elegánsan öltözött emberektől nyüzsgő előcsarnokba. Valószínűleg mindenki ugyanarra az eseményre készült. Segített bebújni a kabátomba. A januári fagyra felkészülve felvettem fekete bőrkesztyűmet, és újra megfogtam a kezét.

– Mi az? – kérdezte Evan az ajándéktasakra mutatva.

– Meglepetés – vigyorogtam; alig tudtam türtőztetni magam, olyan sokáig vártam, hogy átadhassam.

– Nekem is van olyan – vigyorgott ajtót nyitva nekem.

– Micsoda?

– Meglepetés – felelte még szélesebben vigyorogva, amitől újabb pír öntött el.

Beszálltam a limuzinba, Sara mellé csusszantam, mivel ő Jareddel szemben ült. Evan kénytelen volt bátyja mellé ülni, így nem volt választási lehetőségem. Ránéztem, és szótlanul „bárcsak melletted ülhetnék” pillantást váltottunk.

A limuzin kockakövekkel kirakott körkörös behajtóra ért, a sofőr kiszállt, kinyitotta nekünk az ajtót. Az étterem inkább kastélyra emlékeztetett, mint elegáns vacsorázóhelyre; minden szinten erkélyek és ragyogó ablakok látszottak.

Különterembe kísértek minket; kis földszinti terasz volt, amit a téli szezonra beüvegeztek; gyönyörű kilátás nyílt a sötét, hullámzó óceánra.

– Remek! Hát megjöttetek! – üdvözölt minket Vivian vidáman, tárt karokkal. Átölelte fiai vállát, ahogy lehajoltak megcsókolni, majd miután a fiúk segítettek levenni a kabátunkat, Sara és én ott álltunk előtte, és minket csodált.

– Káprázatos! – jelentette ki; jellegzetes rövid ölelésébe vont minket, ajkát arcunkhoz érintette. – Gyertek, üljetek le!

Stuart nem mozdult. Ránk sem pillantott. Hűvös nyugalommal bámulta az óceánt; kezében pohár, benne jég és karamellszínű folyadék.

Vivian invitálására leültünk. Úgy helyezkedtem, hogy Evan mellé kerülhessek a kerek asztalnál; velünk szemben Jared és Sara, egymással átlósan szemben Vivian és Stuart. Evan az asztalterítő alatt megfogta a kezemet; idegeim rögtön lecsillapodtak.

Megkezdődött az udvarias csevegés. Igyekeztem kimaradni belőle; csak akkor kapcsolódtam bele, ha közvetlenül kérdeztek, vagy rám vonatkozó megjegyzés hangzott el. És persze ilyen mindig csak akkor történt, ha éppen falat volt a számban vagy ittam. Láttam, hogy Sara az ajkára harap; nem akart nyíltan felnevetni. Ettől még feszélyezettebben éreztem magam.

Miután sikeresen túléltem a nyugtalanító vacsorát, kimentettem magam azzal, hogy a mosdóba megyek, és megígértem Evannek, hogy az előtérben találkozunk.

Nehéz volt úgy felfogni a bő szoknyarészt, hogy ne essen a vécébe. Visszafelé indultam, éppen csak megálltam a nagy tükör előtt, a szoknya redőinek esését igazgattam, amikor beszélgetésfoszlányt hallottam:

– Nem akarok erről még egyszer beszélni.

Nem mozdultam. Nem igazán tudtam, hogy menjek tovább, forduljak ki a folyosóra, vagy várjam meg, amíg elmennek. Hálát adtam az ösztönömnek, hogy úgy döntöttem, inkább maradok.

– Ez a lány nem a te jövőd, Evan. Ideje, hogy ezt te is felismerd. Nem hagyom, hogy feladd a Yale egyetemet azért, hogy kövess egy lányt az ország másik végébe. Különösen nem ezt a lányt.

– Nem te döntesz az én életemről, apa – vágott vissza Evan. – Tőled nem is várom el, hogy ezt megértsd.

– Stuart, mit csinálsz? – kérdezte Vivian távolabbról. – Elkésünk.

Nem mozdultam. A mosdó ajtajának dőltem; szívem hevesen dobogott, gondolatok cikáztak a fejemben. Mi történt? Láttam, hogy Stuart magába fordult, de nem tudtam, hogy azért, mert engem nem kedvel. A reakciójától megborzongtam.

Ajkamba haraptam, mély levegőt vettem, hogy visszanyerjem önuralmamat. Aztán a folyosóról a hallba fordultam, mosolyt erőltettem az arcomra, és láttam, hogy Evan vár rám, karján a kabátom.

– Jól vagy? – kérdezte arcomat nézve. Valahogy sikerült még szélesebben mosolyognom és bólintanom. Evannek háttal állva becsúsztattam karomat a kabátba; attól féltem, hogy átlát rajtam.

Evan kinyitotta nekem az ajtót, előreengedett a limuzinhoz. Sara és Jared velünk szemben ült; élénk beszélgetést folytattak arról, hogy szerintük ki a legjobb gitáros.

Evan megfogta a kezemet.

– Te remegsz?

– Hideg van – hazudtam; legszívesebben megszidtam volna magam önkéntelen reakcióm miatt. Átkarolt, hogy felmelegítsen. Próbáltam megnyugodni, hozzábújtam.

– Ó, ez gyönyörű! – Sara a kivilágított épületet csodálta, ahogy a limuzin lassan beállt a sorba a többi kocsi után. Gyomrom remegett. Úgy éreztem, mintha olyan hullámvasútra várnánk, amire felülni halálközeli élménnyel ér fel.

– Ők is csak emberek – súgta Evan; valószínűleg észrevette, hogy alig kapok levegőt. Sóhajtottam, vállam ellazult, megszorítottam a kezét.

Csak emberek. Teliaggatva mindenféle színű csillogó ékszerrel, szmokingban, estélyi ruhában, tele előítéletekkel. És alattomos megjegyzéseket tesznek. Gyertyafényben csillogó gálaruhás emberek között haladtunk. A beszélgetés moraja a bálteremből hallatszó finom jazz ritmusára lüktetett.

Akárhová néztem, még nagyobb pompát és ragyogást láttam.

– Mrs. Mathews, ez egyszerűen hihetetlen – áradozott Sara. – Soha nem láttam még ehhez fogható szépet.

– Nem vagyok egészen biztos abban, hogy a fiaim ezzel egyetértenének – felelte Vivian szikrázó mosollyal. Arcom valósággal felforrósodott, amikor Evan megszorította a kezemet.

– Ez látványosabbra sikerült, mint reméltem. Nagyon örülök, hogy körünkben üdvözölhetünk. Köszöntenem kell még néhány vendéget, de elvárom, hogy később felkérj táncolni, Evan – mondta féloldalas mosollyal, azzal ellibbent tőlünk elegáns, lágyan redőzött, elefántcsontszín ruhájában. Vivian maga volt a megtestesült kifinomultság; szőke haját francia kontyba fogta. Csodáltam, hogy mindig milyen visszafogott és magabiztos tudott lenni; olyan helyzetekben is, amelyek engem teljesen felzaklattak.

– Mi volt ez? – szólt Sara, kérdőn nézve Evanre. – Valami különlegesen őrült tánclépéseitek vannak?

Jared felnevetett, Evan figyelmeztető pillantást vetett rá.

– Evan anya táncpartnere. Apám nem hajlandó táncolni, én pedig inkább kimaradtam a táncóráimról…

– Jártál táncórákra? – kérdezte Sara nevetve, Jared szavába vágva.

– Igen – ismerte el Evan végül. – Anyám szeret táncolni. Úgy tűnik, én vagyok az egyetlen, aki lépést tud tartani vele, és nem lép a lábára – felelte, és rosszallón bámult Jaredre, aki gúnyos vigyorral nézett vissza rá.

– Alig várom, hogy lássam – somolygott Sara.

Találtunk helyet az egyik sarokban, távol a zsivajtól; kényelmesen elhelyezkedtünk a fotelokban.

Evan és Jared franciaországi síeléséről beszélgettünk.

– Ó, Em, elmondtad Evannek? – fakadt ki Sara. Beletelt egy kis időbe, mire rájöttem, hogy miről beszél; reméltem, hogy nem rontja el a meglepetést, amit a dobozban rejtegettem.

– Nem – feleltem lassan, halkan, aztán eszembe jutott. Könnyeden bólintottam. – Ó, a hétvégén visszaköltözöm anyámhoz – jelentettem be csak úgy, mintha arról számoltam volna be, hogy vettem egy pár új cipőt.

Jarednek fogalma sem volt, miért olyan nagy hír ez, de Evan szeme összeszűkült.

– Hogy mit csinálsz?

– Anyád keres – szakította félbe beszélgetésünket a hátunk mögött megjelenő Stuart. Ekkor Evan megfordult és látta, hogy Vivian a tömeget pásztázza. Amikor meglátta fiát, felemelte a kezét.

– Mindjárt visszajövök – jelentette ki Evan, azzal felállt és a táncparkettre kísérte anyját. Sara felé fordultam, de ő és Jared már elindultak a tömegben; nem akarták kihagyni a látványt. Egyedül maradtam Stuart árnyékával.

Éreztem, hogy nem sétálhatok el egyszerűen, szó nélkül úgy, hogy ne tűnjek nagyon faragatlannak; igyekeztem kitalálni valami értelmes dolgot. De nem sikerült.

– Jó kis parti, ugye?

Stuart úgy nézett le rám, mintha idegen nyelven beszélnék; fejét alig észrevehetően ingatva elsétált.

– Hát jó – motyogtam, és körülnéztem, hogy látta-e valaki megaláztatásomat. Azzal felpattantam, és a tömegen át a bálterembe nyomakodtam. A parkett tele volt táncoló párokkal, de egy pár kitűnt közülük. Könnyeden, kecsesen lebegtek egy Sinatra-dal ritmusára; magas, szikár dzsesszénekes énekelt.

– Szentséges ég! – sóhajtott Sara mellettem; kezében egy pohár pezsgő. – Ők aztán tényleg tudnak táncolni.

Tátva maradt a szám a látványtól, ahogy Evan tökéletes tartással vezette Viviant, kezét kezében tartva. Vivian szeme csillogott; úgy keringtek a parketten, mintha egy test lennének.

– Mondtam – szólalt meg Jared. – Kicsit félelmetes, ugye?

– Nem kicsit – jegyeztem meg zavartan, és arra gondoltam, hogy túl sok mindent nem tudok még Evanről.

A dal véget ért, hangos taps tört ki. Evan mintha feszengett volna, Vivian élénken mosolygott. Abban a pillanatban hosszú ujjú fekete ruhás, rövid ősz hajú nő lépett a mikrofonhoz. Stuart odalépett Vivian mellé, Evan meglátott minket a parkett másik szélén.

– Húha – szóltam hangtalanul, ahogy átölelte a derekamat. Láthatóan zavarban volt; vállat vont, és figyelmét a szónokra fordította.

A nő azt ecsetelte, hogy Vivian az évek folyamán mit ért el jótékonyságával; elismerte sikereit és elkötelezettségét minden támogatott ügy és szervezet iránt. Nem csak idejével, hanem lelkesedésével is támogatta őket. Figyelmesen hallgattam, és teljesen lenyűgözött, hogy mi mindent tett Vivian. A beszédet nagy taps fogadta; az ősz hajú nő díjat, valami kristálytárgyat adott át Viviannek, és arcon csókolta.

Újra felhangzott a zene, és a jelenlévőkkel együtt élénken gratuláltunk Viviannek. Evan megölelte anyját, majd Jared és Sara is. Én is gratuláltam neki. Szorosabban és hosszabban ölelt át, mint valaha, és a fülembe súgta:

– Úgy örülök, hogy itt vagy ma velünk.

Szemem rögtön könnybe lábadt; megértettem, mit akart mondani ezzel. Aztán elengedett, és a másik irányba terelődött a figyelme; újabb dicsérő szavakat kapott.

Evan kézen fogott, és kivezetett a tömegből. Még mindig a pillanat hatása alatt voltam; zsongott a fejem a háborgó érzelmektől.

– Menjünk el innen! – súgta Evan.

– Tessék? El akarsz menni? – arcát figyeltem; megdöbbentett a kérés.

– Igen. Mutatni akarok neked valamit.

– Rendben – feleltem, de még mindig nem értettem semmit. Kivettük a kabátunkat a ruhatárból, Evan kikísért az ajtón. Senkitől sem búcsúzott el.

2. TŰZIJÁTÉK

Evan végigvezetett a limuzinok és sofőrös kocsik mellett a behajtón. A parkoló felé közeledtünk, felismertem Evan BMW-jét.

– Mikor került ide a kocsid? – kérdeztem gyanakodva.

– Én hoztam ide korábban – felelte vidám vigyorral. Ekkor jöttem rá, hogy ezt eleve eltervezte, ez a meglepetés, amit a szállodában említett.

Kinyitotta az utas oldali ülést, hátizsákot vett ki. Elhúzta a cipzárt, harisnyát vett ki belőle. Furcsán nézhettem rá. Felismertem a vastag szálú harisnyát, aminek Sara szobájában kellene lennie; tehát Sara is benne van.

– Úgy gondoltam, ez kényelmesebb lenne, mint a magas sarkú – mondta, fekete gálacipőjét, frakk-kabátját és nyakkendőjét a hátsó ülésre dobva. Edzőcipőt húzott a lábára, éppen befűzte, amikor beültem és lecseréltem a cipőmet.

Addig sem nagy sikerrel tudtam felderíteni, mit tervez; egyszerűen hozzászoktam, hogy nem kérdezek sokat, ráhagyom, azt teszem, amit mond nekem… kivéve persze, ha azt mondja, ugorjak le a szakadékba. Akkor nyilván ellentmondanék.

Evan újra kézen fogott, és elindultunk a lámpákkal szegélyezett, kockaköves úton. Vállam a vállához ért; friss, hideg levegő kavargott körülöttünk. Az ég tiszta volt, rivaldaként követett minket a telihold.

Nem jutottunk nagyon messzire, amikor Evan a szomszéd telek határán növő sövénybe húzott.

– Evan, hova megyünk? – kérdeztem döbbenten; attól féltem, hogy birtokháborításon érnek.

– Nem vagyunk otthon – biztosított; lábunk alatt szűz hó csikorgott. Felnéztem, magas, tornyos villát láttam. Az ablakok sötétek.

– De biztosan van riasztójuk, vagy ilyesmi – érveltem idegesen körülnézve. Már vártam, hogy ránk világítanak. De csak mentem utána, bukdácsolva a be-besüppedő felszínen. Kénytelen voltam felemelni a szoknyámat, nehogy elessek a bokáig érő mély hóban.

– Ne aggódj! – nevetett karon fogva. – Anyám ismeri a szomszédokat. Meghívta őket a partira. Brazíliában vannak. Beszéltem velük arról, amit csinálni akarok, és nem volt kifogásuk. Nem megyünk be a házukba vagy ilyesmi.

– Igazán? – kérdeztem kissé kétkedőn.

– Igazán – erősítette meg mosolyogva. – Bízz bennem!

A villa hosszú árnyékában a hátsó teraszra mentünk. A villódzó fény láttán megtorpantam.

– Azt mondtad, senki nincs itthon.

Evan megint felnevetett; láthatóan szórakoztatta, mennyire pánikba estem.

– Nincsenek itthon. Ez nekünk van. Fizettem a limósofőrnek, hogy rakjon tüzet, és hozza ide a kocsiban hagyott holminkat.

– Ó!

Gyönyörű hely volt; két rusztikus fa kerti szék a kővel burkolt terasz kandallója előtt. Felettünk az erkély. Oldalt zenelejátszó és egy kis asztalon az ajándékom.

– Ez tetszik! – mosolyogtam.

A kis kandallóhoz mentünk, ott álltunk a ropogó tűz előtt; élveztük melegét. Evan mögém lépett, átölelte a derekamat, magához vont. Megfordultam, hogy szembe álljak vele; nevetségesen mosolyoghattam rá.

– Hiányoztál!

– Nekem is hiányoztál – felelte, azzal lehajolt és ajka megtalálta az enyémet. Orra hideg volt az arcomon, de amikor leheletét az ajkamon éreztem, rögtön egész testem felmelegedett. Feszes ajkát lágyan az ajkamra simította, és elég hosszú ideig maradt úgy ahhoz, hogy a lélegzetem is elálljon. Aztán elhúzódott. Szemem csukva maradt, élveztem ezt a furcsa bizsergést.

– Örülök, hogy eljöttél ma este – mondta alig egy ujjnyira tőlem. – Tudom, hogy nehéz volt neked. De anyámnak nagyon sokat jelentett.

– Én is örülök, hogy itt lehettem. Érdemes volt végighallgatni, amit Vivianről mondtak. Egyenesen csodálatos, nem is tudtam.

Evan hozzám hajolt, megcsókolt, kezét végighúzta arcom élén.

– Akarod az ajándékodat? – kérdezte, amikor elhúzódott. Elmosolyodtam, de tétováztam. Zavartnak tűnt. – Nem akarod?

Stuart Mathews rosszalló szavai jutottak eszembe; és már nem vártam annyira izgatottan, hogy átadhassam neki az én ajándékomat.

– Nem várhatnánk? – kérdeztem félszegen.

– Ó, nem! – felelte Evan szemöldökét összevonva, azzal elvette a kis négyszögletes dobozt az asztalról. – De kibonthatod előbb a tiédet, ha úgy jobb neked.

Idegesen vettem el a kezéből.

– Nyisd csak ki! – biztatott türelmetlenül. Feltéptem az ezüst csomagolópapírt; hosszú doboz volt benne. Drágának tűnt. Lélegzet-visszafojtva nyitottam ki. Fülig ért a szám, amikor kivettem a két koncertjegyet.

– Evan! – átöleltem a nyakát. – Igen! Ez tökéletes! Köszönöm!

– Szívesen – felelte, és viszonozta az ölelést. – Én akarok lenni az első, aki elvisz az első koncertedre.

– Mikor lesz? – kerestem a dátumot. – A hónap végén. Nagyszerű. Már nem kell sokat várnunk.

– Majdnem vettem még egyet. Tudom, hogy Sara nagyon szereti ezt az együttest, de úgy döntöttem, hogy ez csak kettőnké legyen.

Felnevettem; szinte hallottam, hogy Sara felhördül, amikor megmutatom neki a jegyet. Ő nem tudott szerezni, már nem volt hely.

Visszatettem a jegyeket a dobozba, kabátom zsebébe csúsztattam. Evan várakozón nézett rám. Összeszorítottam az ajkamat, küszködtem, hogy kitaláljak valami okot, hogy mégse adjam át az ajándékát, de tudtam, hogy muszáj.

– Remélem, tetszeni fog. – Kivettem a fényes zöld papírba csomagolt dobozt a tasakból, és átadtam neki. Lélegzet-visszafojtva figyeltem, ahogy kibontja. Levette a fedelét; a doboz tartalmáról rám pillantott, aztán megint az ajándékra.

– Ez azt jelenti, hogy…? – Szeme felcsillant, ajka káprázatos mosolyra ívelt, ahogy letette a dobozt a székre. Fenntartásaim ellenére önkéntelenül visszamosolyogtam rá. Öröme túl ragályos volt.

– Felvettek! – átölelte a derekamat, felemelt. Meglepetten, nevetve felkiáltottam. – Ó! Olyan boldog vagyok.

Újra megölelt és megcsókolt.

– Mikor tudtad meg?

– Tíz napja – vallottam be, amikor végre letett a földre.

– Nahát! Nehéz lehetett titokban tartani, senkinek sem elmondani – jegyezte meg; tudta, mennyire akartam ezt. – A Stanford. Nagyon megérdemled. Nekem sem mondtad meg, hogy előfelvételiztél.

Félénken félrenéztem.

– Nehéz volt. De Sara tudta. Sajnálom.

– A senki kategóriába nem értettem bele őt. Ez magától értetődik. – Még izgatottabb lett. – Most már csak azt kell kiderítenem, hogy engem melyik karra vesznek fel, hogy együtt lehessünk.

Mosolyom megint megremegett.

– Mi az? – kérdezte Evan, homlokát zavartan ráncolva.

Szólni akartam, de rögtön befogtam a számat.

– Mondd ki! – mordult rám. – Mondd el, mi jár a fejedben, mielőtt olyasmit gondolnál, amire gondolnod sem kéne!

– Már késő – vallottam be bűntudatosan vállat vonva. Jó néhány pillanat eltelt, mire kimondtam: – Hallottam, mit mondott az apád.

Evan szólni akart, nyilván nem túl boldog szavakat fröcsögött volna, de mielőtt bármit mondhatott volna, megelőztem.

– Igaza van.

Döbbenten nézett rám.

– Miben?

– Nem hozhatod meg életed legnagyobb döntését egy lányra alapozva.

Evan vigyorgott. Nem erre a reakcióra számítottam.

– Oké. – Szemem tágra nyílt ettől a laza választól. A rá jellemző gúnyos-szórakozott vigyorral folytatta. – A Stanford és a Berkeley valóban borzalmas egyetem, és egész jövőmet kockáztatnám, ha Kaliforniába mennék. Igazad van. Most kéne szakítanod velem, hiszen semmi értelme egymás dolgait figyelembe vennünk, amikor a jövőnkről döntünk.

– Evan! – Összegyűrtem a csomagolópapírt és megdobtam vele. Felnevetett és a tűzbe dobta, mintha úgy tervezte volna. – Nem így gondoltam! – méltatlankodtam.

– Tudom – nevetett magához vonva. – De nem hallgathatsz apámra. Ő csak azt hiszi, hogy tudja, mi a legjobb nekem. Fogalma sincs, ki vagyok. – Megcsókolta a fejem tetejét, majd hozzátette: – Sosem hoznék ilyen nagy döntést egy lányra alapozva… – elhallgatott, annyi időre, hogy a döbbenettől felálljon a szőr a hátamon, aztán befejezte a mondatot: – … de te nem egyszerűen egy lány vagy. És… együtt megyünk Kaliforniába.

Hozzábújtam, erősen átöleltem.

– A Yale a legjobb jogi egyetem az Államokban – emlékeztettem különösebb meggyőződés nélkül.

– Ki mondta, hogy jogász akarok lenni? – felelte hátamat megszorítva. Hirtelen elhúzódott és kijelentette: – Meg akarlak tanítani táncolni.

Szívem majdnem kiugrott a helyéből.

– Hogy… mi?

Evan nevetett.

– Én nem tudok táncolni.

Megint csak nevetett.

– Tudom. Azért foglak megtanítani.

Felhördültem; félelmemben fogamat csikorgatva néztem, ahogy a lejátszóhoz lép. A báj és kellem foszlányait próbáltam felkutatni magamban, amikor iPhone-ját a lejátszóba dugta és végiglapozta a menüt. Az üres teraszt néztem, egyenetlenségeket kerestem a kövezeten, veszélyt, hol botolhatok el. Aztán a lábamnál, tornacipőm körül fodrozódó szoknyára néztem, és legyőzötten sóhajtottam fel… Ez csak katasztrófával végződhet.

Hirtelen gitárhangra, dobpergésre kaptam fel a fejemet. Evan bólogatni kezdett a ritmusra, és lassan elindult felém. Odaért hozzám, átölelte csípőmet, és a punk zenére ringatott.

– Készen állsz? – kérdezte, azzal kézen fogott és megperdített. Nevettem. Amikor visszafordultam felé, ugrálni kezdett; kénytelen voltam vele ugrálni. Az ugrálás energiája engem is átjárt, rám ragadt; vele ugráltam. Helyeslőn mosolygott rám, fejét a lüktető basszus ritmusára ingatta. Én jobbra-balra ringatóztam és körben ugráltam, karomat lengetve; szoknyám körülöttem lebegett.

A következő szám alatt körbeugráltuk a teraszt, végül szédülve, kifulladva rogytam le a kerti székbe.

– Csodálatos vagy!

Evan állt előttem, kipirult arcomat csodálta.

– Most éppen biztos, hogy nem nézek ki csodálatosan – jegyeztem meg, kifújva arcomból a hajtincset, amikor egy verejtékcsepp megindult homlokomon lefelé.

– Nem azt mondtam, hogy csodálatosan nézel ki, hanem azt, hogy csodálatos vagy.

Éreztem, hogy arcom színe megváltozik, ajkam vonallá feszült zavaromban.

– Mit tettem?

– Csak azt, hogy vagy; hogy olyan vagy, amilyen… minden… csodálatos vagy – jelentette ki egyszerűen.

– Csak azt szereted bennem, hogy olyan jól táncolok – tréfálkoztam vele, mire nevetett.

Talpra állított, csókkal fogadott; olyan volt, mintha testemen ezer tűzijáték vibrált volna át. Egy pillanat. Tényleg volt tűzijáték. Megfordultam, és vörös szikrákat láttam az égen. Kiléptünk a terasz védelméből, néztük a lenyűgöző látványt.

– Boldog új évet ! – súgta Evan a fülembe és magához vont, megcsókolt, mielőtt én is boldog új évet kívánhattam volna neki.

Ez volt a legkáprázatosabb tűzijáték, amit valaha láttam; éreztem, hogy szívem a robbanások ritmusára lüktet. A szikrák mintha ránk záporoztak volna. Időnként felpillantottam Evanre, és azt láttam, hogy csodálattal néz engem. Aztán újra az ég felé fordította tekintetét.

Amikor vége volt, a lábujjaim teljesen elgémberedtek a hóban álldogálástól, remegtem. A tűzijáték egészen elbűvölt, addig észre sem vettem, milyen hideg lett.

– Menjünk! – szólt Evan karomat dörzsölgetve, amikor látta, hogy remegek. – Még idefagysz, és kerti szobor lesz belőled.

Visszamentem vele a teraszra; a tűz már leégett, a hasábok csak parázslottak. Evan a ház oldalához lépett, néhány gallon vízzel tért vissza, eloltotta a parazsat. Közben összeraktam a holmiját és a lejátszót.

A ház elejéhez közeledve Evan BMW-jét láttam a kocsibejárón.

– A limósofőr?

– Egyszerűen fantasztikus – jelentette ki Evan csodálattal. Bejutottunk a kocsi melegébe; lehúztam a kesztyűmet, kezemet a fúvókáknál melengettem.

– Most hova?

– A szállodába? – javasoltam a tőlem telhető legnagyobb könnyedséggel.

Evan sokat tudón mosolygott.

– Az enyémbe vagy a tiédbe?

A kérdésről hirtelen eszembe jutott Sara. Arra gondoltam, neki vajon hogyan telt az este, és hol lehet ő és Jared most.

– Szerinted hol vannak? – kérdezte Evan, mintha kitalálta volna a gondolataimat.

– Ugye nem gondolod, hogy… – kérdeztem.

– Nagyon izgatottan várta, hogy viszontláthassa – felelte vállat vonva. – És Sara elképesztően gyönyörű volt ma este…

– Tudom – feleltem lelkes egyetértéssel. – De ugye nem gondolod, hogy…

Evan megint csak vállat vont.

– Válasszunk egy szobát, és reméljük, hogy nincs bent senki – azzal hozzám hajolt. Már vártam. Lágy csóknak indult, de sürgetőbbé változott; vággyal telítődött. A testemen átvillanó ideges izgalom a gondolatra, hogy szállodába menjünk, hirtelen megváltozott: a lehető leghamarabb oda akartam jutni.

Evan elhúzódott, erősen zihált.

– A tiédbe. – Bekapcsolta biztonsági övét, sebességbe tette a kocsit, kihajtott a szomszéd háztól. Az úton lassan haladtak a limuzinok; a vendégeket vették fel a ház előtt, elállták az utat. Kénytelenek voltunk megállni. – A fenébe! – mordult fel Evan, dühösen a fejtámasznak csapva fejét. Felnevettem.

Türelmesen vártunk a percenként vagy húsz métert haladó sorban.

– Azt hiszem, nagyszerű évünk lesz, Em!

– Remélem. – Megszorítottam ölembe simuló kezét, és arra gondoltam: Nem lehet rosszabb a tavalyinál.

– Az biztos, hogy egészen más lesz – folytatta. – Különösen, mivel összeköltözöl anyáddal. Jut eszembe, honnan volt ez az ötlet?

– Úgy gondoltam, akár most is megtapasztalhatnám, hogy van anyám. Vagyis hogy nincs jelentősége, mikor – feleltem vállat vonva.

– Oké – nyugtázta lassan, bólintva. – De éppen ezen a hétvégén? Mindent bele, mi?

– Ezt hogy érted?

– Ha csinálsz valamit, mindent beleadsz. Elhatároztad, hogy újra felveszed a kapcsolatot anyáddal, és tessék, össze is költözöl vele.

Megint csak vállat vontam; soha nem gondoltam volna, hogy ez nálam jellemvonás. De igaza volt. Igyekeztem mindig mindenben túlteljesíteni; mindenben ki kellett tűnnöm, amit csak csináltam. Ezek szerint ebben is. Miért éppen ebben ne?

– Mit fog mondani a terapeutád a döntésedről? – kérdezte fejét ingatva. Mivel nem válaszoltam, folytatta. – Tehát már nem jársz hozzá? – Még mindig nem szóltam, mert tudtam, mi a véleménye a terápiáról. – Hogyhogy?

– Jól vagyok – feleltem védekezőn. – Nem látom értelmét. Ráadásul Sara jobb terapeuta, mint a sokdiplomás dilidokik, és nem kényszerít arra, hogy leírjam az érzéseimet.

Evan felnevetett.

– Ez valószínűleg igaz. – Nevetése lecsengett; komolyan nézett rám. – Tudod, hogy ha bármikor beszélni akarsz bármiről…

– Nem igazán szeretek beszélni. – Az ablakon néztem kifelé, nem akartam felkavarni az érzéseimet, amelyeket olyan nagy gonddal igyekeztem elfojtani.

Ezt elfogadta.

– Tudom – szólt halkan, kedvesen. Pillanatnyi csend után hozzátette: – Idén a suliban is jobb lesz.

Kétkedve néztem rá.

– Biztosan így lesz – nyugtatott. – Tudod… a téli szünetben valaki plasztikáztatta az orrát, vagy lefeküdt a legjobb barátja barátnőjével. Rövid az emlékezetük.

Megszorította a kezemet, és mindennél jobban reméltem, hogy igaza van.

Gyomrom idegesen remegett, amikor megállt a szálloda előtt. Míg a parkolófiút vártuk, Evan azt mondta:

– Ne legyenek várakozásaink. Viselkedjünk természetesen.

Csak bámultam rá.

– Ezt komolyan mondod? Természetesen vannak elvárásaim. Már vagy hat hónapja várom, hogy lefeküdjünk.

– Akkor jó – felelte mosolyogva. – Ennek alapján megállapítható, hogy az elvárásaink azonosak.

Felnevettem. Csökkent a feszültség.

A parkolófiúra bíztuk a kocsit, elindultunk a lift felé. Evan végig a kezemet fogta; testem annyira reszketett, hogy semmit nem tudtam mondani.

Mielőtt kinyitottam az ajtót, Evan maga felé fordított.

– Hunyd be a szemedet! – Engedelmeskedtem. – Mély levegő. – Mély levegőt vettem, kilégzéskor ellazítottam a vállamat. Vártam a következő utasítást, de ajkát éreztem ajkamon. Érintése meglepett. Légzésem viszonylag nyugodt ritmusa megzökkent, térdem elgyengült. Ajka ritmusára megnyílt az ajkam, éreztem nyelve melegét a nyelvemen. A kulcsot kerestem a zsebemben, próbáltam úgy kinyitni az ajtót, hogy ne szakadjunk el egymástól. Nem sikerült.

Csak annyira húzódtam el, hogy betehessem a kulcsot a zárba. Aztán magamhoz vontam Evant, újra megtaláltam az ajkát. Evan a kabátját kezdte gombolni, amikor a szobába hátráltam. Ekkor hallottam a hangot:

– Hát itt vagy!

A csók közepén szakadtam el Evantől, megperdültem, arcába csaptam az ajtót.

– Szia, Sara! – hebegtem. Alig kaptam levegőt. Résnyire nyitottam az ajtót, Evan a homlokát dörzsölte. – Sara itt van. Azt hiszem… szóval reggel találkozunk.

– Aa… oké – felelte Evan halkan, és úgy nézett rám, mintha nagyon furcsán viselkednék. Mert persze nagyon furcsán viselkedtem. – Akkor azt hiszem, reggel találkozunk.

Azzal becsaptam az ajtót, mielőtt jó éjszakát csókot adhatott volna.

– Mi bajod? – kérdezte Sara. – Beengedhetted volna.

– Nem. Késő van – feleltem gyorsan; levettem kabátomat, a székre dobtam. Lángvörös volt az arcom.

– Ó, egy pillanat! – kiáltott fel. – Ti azt hittétek, hogy csak ti lesztek itt. Nahát, Em!

Hisztérikusan felnevetett.

– Sara! Ez egyáltalán nem mulatságos – mordultam rá.

– Dehogynem – vágott vissza. – Életemben először fordul elő, hogy tetszik egy srác, és nem fekszem le vele. Te pedig végre rászántad magadat, hogy lefekszel vele, és nem jött össze. Ó, ez kibaszottul mulatságos. Sajnálom, Em.

Felhördültem, és lerogytam mellé a hatalmas franciaágyra.

– Remélem, ez nem azt jelzi, milyen lesz ez az évem.

Sara a vállamra hajtotta a fejét, átölelte a derekamat.

– Vége a gimis éveknek. Egyetemre megyünk. Életünk legjobb éve lesz. Hidd el nekem!

Felhördültem, valahogy nem tudtam osztozni bizakodásában.

3. MÉG SZERETNEK

Beszélhetnénk arról, ami tegnap éjjel történt? – kérdeztem Sarát, amikor kiléptünk abból a kis étteremből, ahol Jareddel és Evannel bőséges, zsíros reggelit ettünk olyan emberek társaságában, akik úgy néztek ki, mintha nem akarták volna megérni az újévet.

– Miről? Arról, hogy végre el akartad veszíteni a szüzességedet, de én elbasztam?

– Nem; egyáltalán nem erről akartam beszélni. Azt mondtad, szereted Jaredet. Mi történt köztetek?

– Erről inkább nem beszélnék.

Valami nincs rendben. Egyáltalán nem jellemző rá, hogy nem akar pasiról beszélni.

– Ezt most nagyon nem értem.

– Em, hiszen ő New Yorkban él. Én még mindig gimibe járok; nem is beszélve arról, hogy Kaliforniába költözünk – magyarázta érzelemmentesen. – Nem kínozhatom magamat tovább. El kell felejtenem Jaredet… megint.

Ránéztem. Éppen valami SMS-t írt, és nem nézett rám.

– Köszönöm, hogy vezetsz – mondta, a telefont a táskájába csúsztatva. – Ha nincs ellenedre, az út nagy részét szeretném végigaludni.

– Persze, aludj csak – mondtam; meglepődtem reakcióján.

A szótlan utazás időt adott, hogy gondolkodhassak… ami nem feltétlenül bizonyult jó dolognak.

Eléggé megerőltető volt, hogy három teljes órán át a saját gondolataimmal kellett foglalkoznom… sőt… félelmetes. De a végén elégedett voltam a magammal folytatott beszélgetéssel. Akár helyes, hogy összeköltözöm anyámmal, akár nem, elhatározásra jutottam.

– Ne csináljunk ma semmit, csak nézzünk filmeket – javasolta Sara, miközben kivettük a táskáinkat a kocsiból.

– Tökéletes programnak tűnik.

Evan visszavitte Jaredet az egyetemre, így Sara meg én együtt töltöttük újév napját a kanapén, a tévé előtt. Meg kellett erőszakolnom magam, hogy le tudjon kötni a nyálas romantikus komédiák és iskolás szívatások sora.

Sara telefonja pityegett; üzenetet kapott.

– Em, akarsz ma este bulizni?

– Hát, nem hiszem – feleltem. Nem kellett gondolkodnom rajta.

– Már nem is mész többet partira?

– Nem tudom – sóhajtottam. – Csak nem akarom, hogy olyan élményben legyen részem, hogy valaki nagyon lerészegedik, és valami hülyeséget kérdez. Nem akarok többé idétlen viccelődések célpontja lenni.

– Túl kell tenniük magukat ezen… és neked is – érvelt Sara. – Nem zárhatod ki magadat örökre csak azért, mert attól félsz, valaki valami rosszat mond. Valaki úgyis mindig valami rosszat mond, szóval baszódjanak meg. Kit érdekel?

Vigyorogtam. Tudtam, hogy igaza van.

– Csak ne ma éjjel. Jó?

– Jó. – Sara vállat vont. Tudtam, hogy csalódott. Már hat hónapja nem buliztam vele.

– Miért nem mész el? – kérdeztem. – Én nem akarok menni, de semmi ok nincs arra, hogy te ne menj.

– Biztos? – kérdezte óvatosan.

– Persze, hogy biztos – feleltem hajthatatlanul.

Sara arca felragyogott. Kézbe vette a telefonját, üzenetet kezdett írni, a részletek iránt érdeklődött.

Anna kiáltott fel a lépcsőn.

– Lányok, megjöttünk! Gyertek le, és mondjátok el, milyen volt a parti!

Sara rögtön felugrott, és leszaladt a lépcsőn. Követtem; még mindig nem szoktam meg, hogy Sara családja mindent megbeszél. Anna és Carl nagyon türelmesek voltak velem; engem nem faggattak. De ha a legkisebb kérdést is feltették nekem, hogy milyen volt a napom, már kibillentem az egyensúlyomból, pedig az ilyen kérdések nekik teljesen természetesek voltak.

Sara a szokásos helyén ült; lábát keresztbe téve a szülői hálószoba hatalmas ágyán; én az ágy szélén ültem, inkább mint megfigyelő. Anna éppen kicsomagolt, Carl átfutotta a postát. Borítékot húzott ki a kötegből.

– Emma, ez neked jött.

– Köszönöm – feleltem, és átvettem a kezéből.

Csak néztem az egyszerű borítékot; nem volt rajta válaszcím. Közben Sara töviről hegyire elmondott mindent az estével kapcsolatban; milyen volt a dekoráció, hogyan adták át Viviannek a díjat, mennyire sziporkázó volt a tűzijáték.

Éppen a ”Boca Raton, FL” postabélyegzőn húztam végig az ujjamat, amikor azt hallottam:

– Emma, és mit szólt Evan arra, hogy felvettek a Stanfordra?

A nevemre felfigyeltem. Mindhárman kíváncsian várták a válaszomat; ekkor jöttem rá, hogy Sara és én erről sem beszéltünk.

– Nagyon örült – feleltem félszegen.

Még egy pillanatig vártak, aztán amikor rájöttek, hogy ennyit mondtam a dologról, Anna megjegyezte:

– Várom, hogy reggel találkozzam anyáddal.

Bólintottam. Gyomrom összeszorult a gondolatra.

– Arra gondoltam, hogy te, Sara meg én elmehetnénk utána vásárolni.

– Anya, tudhatnád, hogy Emma valósággal retteg a vásárlástól. De én benne vagyok – felelte Sara helyettem.

Carl rám nézett és sokat tudóan megjegyezte:

– Egyetemi foci?

Megkönnyebbülten bólintottam.

– Mit csinálsz ma este? – kérdezte Anna. – Nem ma van Marissa Fleming partija?

Meg sem kellett volna lepődnöm, hogy Anna tudja ezt. Mintha a városban mindenki programját ismerné a városban.

Sara arcáról izgatottság sugárzott.

– Igen, és ott leszek a lányokkal.

– És Emma? – kérdezte Anna, ruhát akasztva a szekrénybe.

– Én itthon maradok és olvasgatok – feleltem tétován.

Sara lecsusszant az ágyról.

– Segítened kell kiválasztani, hogy mit vegyek fel.

Tudtam, hogy nem igazán tudok érdemben hozzászólni ehhez a döntéshez; mégis rábólintottam:

– Persze.

Elbúcsúztam a partira induló Sarától; többször meg kellett nyugtatnom, hogy minden rendben, teljesen jól leszek. Miután elment, végre a titokzatos borítékra figyelhettem. Egy halom párnán ücsörögtem Sara mennyezetig érő könyvespolca előtt.

Próbáltam visszaemlékezni, hogy vajon Floridából várok-e küldeményt. A boríték nem tűnt eléggé hivatalosnak ahhoz, hogy egyetemi válaszlevél legyen; egyszerű fehér boríték volt, apró betűs írással, az én nevemre szólt, McKinley-ék címén.

Amikor kibontottam az összehajtott papírt, a szívem majdnem megállt. Remegő kézzel vettem elő; ceruzarajz volt. Az elején elnagyolt rajz: egy fiú, egy lány, egy férfi és egy ősz hajú nő rózsaszínű karácsonyfa előtt. Kinyitottam a papírt. „Boldog karácsonyt, Emma. Hiányzol!” Gyerekkéz írta, gyerekesen nagy betűkkel, keresztben a papíron. Az üzenet vége: „Örök szeretettel: Leyla és Jack.”

Néztem, csak néztem a szavakat; könnyek csorogtak az arcomon, a torkom elszorult, nyeldekeltem. De a nagy vörös mosolyok és a feldíszített fa alatt a hegynyi ajándék olyan vigasztaló volt! A férfi kétségtelenül George volt, de a nőről nem tudtam megállapítani, hogy kicsoda. Hinni akartam, hogy Carol anyja, Janet; de neki nem ősz a haja.

Elvetettem a gondolatot; az jutott eszembe, hogy talán valami tanárnő, vagy valaki, akivel Floridában találkoztak. Azt hiszem, tudom, hol vannak most; nem mintha valaha viszontlátnám őket.

Ez elég volt. Átlendített azon a bizonyos határon. A párnákra roskadtam és sírtam. Aztán éreztem, hogy valaki a hátamat simogatja, és meglepetten felemeltem a fejemet. Anna térdelt mellettem; biztatóan csillogó tekintettel, vigasztalón mosolygott rám. Észrevette a képet a kezemben, elvette, mellém tette.

– Boldognak tűnnek – jegyezte meg, gyengéden a fülem mögé simítva hajamat. – Hiszen ezt kívántad nekik, ugye?

Nyilvánvaló lett, hogy Sara mindent elmondott anyjának arról, ami múlt májusban történt. Hogy is ne mondta volna el? Különben Anna nyilván tudni akarta volna, miért nem megy hozzá Sara; nyilván nagyon fájhat neki, ami történt és úgy érzi, elárulták. Így aztán Sara nyilván kénytelen volt elmondani neki, hogy azért maradok, nehogy Leylát és Jacket elvegyék a szüleiktől. Hát… legalább egyik szülőjük még megvan.

– Igen – feleltem elcsukló, sírós hangon.

– Kedves tőlük, hogy ezt küldték neked – folytatta a vigasztalást. – Ez azt jelenti, hogy a gyerekek igazán szeretnek.

Tudtam, hogy csak a fájdalmamat akarja csillapítani, de a gondolattól, hogy hiányzom nekik, elszorult a szívem, és forró könnyek ömlöttek a szememből. Anna szorosan magához ölelt, és hagytam… nem tiltakoztam az ölelés ellen. Belélegeztem enyhe virágillatát, és megengedtem magamnak, hogy nekem is hiányozzanak.

Amint sikerült úrrá lennem a fájdalmon, és megnyugodtam, Anna elengedett. Felültem, nedves arcomat törölgettem.

– Megértem, miért akarsz anyádhoz költözni – szólalt meg végül. – És mindennél jobban szeretném, ha annyi év után újra megtalálnátok egymást. De ha valami okból nem tudnátok együtt lakni, itt az otthonod, és mindig azt tesszük, ami legjobban a te érdekedet szolgálja. Nem mondunk semmit a szociális munkásnak, mivel azzal rengeteg papírmunka járna, amire semmi szükség, és úgyis nemsokára tizennyolc éves leszel. Úgyis csak időnként érdeklődik telefonon. Jó lesz így?

Bólintottam. Hang nem jött ki a torkomon.

Anna tétovázott, majd hozzátette:

– Szeretlek, Emma! Mindannyian szeretünk. Nagyon komolyan gondoltam, hogy bármit megteszünk érted; csak kérned kell. Érted?

Lélegzetem elakadt a szeretet megnyilvánulásától.

– Értem. És köszönöm.

Anna ajka olyan mosolyra ívelt, amit Sara örökölt tőle; világosabb lett tőle kedves, világoskék szeme; aztán rögtön megváltoztatta a pillanat komolyságát:

– Gyere, együnk fagyit!

Önkéntelenül viszonoztam a mosolyát, és hagytam, hogy felsegítsen a párnákról, és utána mentem, le a lépcsőn, a konyhába.

*

– Ez minden? – kérdezte Carl a hátizsákot és a két válltáskát szemlélve Anna utcai terepjárójának csomagterében.

– Nincs sok holmim – feleltem.

Anna és Sara beszállt a kocsiba, én odafordultam Carlhoz.

– Mindent köszönök.

– Jó volt, hogy itt voltál velünk, Emma – felelte és átölelt, magához vont.

– Beszélek a Stanforddal az érdekedben, ha felhívnak, de biztosra veszem, hogy túljutsz rajta nélkülem is. – Aztán elengedett, és visszament a házba. Nem nézett hátra. Mozdulatlanul álltam ott. Nem voltam felkészülve a búcsúölelésre.

– Készen vagy? – kiáltott ki Sara a nyitott kocsiablakból.

– Persze – feleltem kocsim felé indulva.

Amikor lehajtottam a kocsibeállóról, kissé szomorúan néztem vissza a nagy házra. Bár sosem éreztem teljesen úgy, hogy oda tartoznék, biztonságban éreztem magam; ritkán tapasztaltam ilyet az életemben.

4. „OTTHON”

Próbáltam az útra figyelni, amikor Hondámmal követtem Anna kocsiját. Tudtam, hogy egyedül kell visszatalálnom Sara otthonához. Most legalább volt saját kocsim, amit Carl segített kiválasztani néhány hónappal ezelőtt, és végre megvan a jogosítványom. Nem volt szükség arra, hogy vezessek, amikor Sara és Evan vitt minden nap. De most már az én felelősségem, hogy minden nap eljussak az iskolába.

Körülbelül húsz percbe telt, míg elértük Weslyn külvárosát, ahol anyám bérelt házat. Utcák labirintusán haladtunk, rendezetlen környéken. Abban a negyedben, ahol Sara élt, nagy házak voltak, szép egyenes sorban; ezeken a kanyargós utcákon sokkal kisebb házak sorakoztak. A havas udvarokon gyerekek szaladtak át a szomszéd telekre, mert a házak között többnyire nem volt kerítés.

Anna a labirintus végén beállt egy ház kocsibehajtójára. Csak egy szomszéd volt, eléggé elszigeteltnek tűnt az épület a környéket körülvevő gyér erdő mellett. A járdaszegély mellett álltam meg, hogy Anna kitolathasson majd.

A kis, emeletes sárga ház érdekes volt. Kinyílt a bejárati ajtó, anyám jelent meg; csípőjével nyomta ki a szúnyogháló ajtót. Megvárta, hogy mindhárman felkapjunk egy táskát; kezét karba fonva állt, reszketett a téli hidegtől.

Nem néztem a szemébe, ahogy elléptem mellette, be a házba; féltem, hogy világoskék szeme mást mutatna, mint amit mondott.

– Szia, Emily! Örülök, hogy itt vagy.

– Köszönöm, hogy megengedted, hogy hozzád költözzek – feleltem feszengve.

– Persze, hogy megengedtem – felelte; idegesség hallatszott a hangjában. – Ezentúl ez az otthonod. Van saját szobád is.

– Ezt látnod kell – kiáltott fel Sara, azzal kézen fogott, és felvonszolt a kis előtérből induló széles falépcsőn az emeletre. Anna nevetett; gyanítottam, hogy tegnap nem csak bevásárolni voltak.

A lépcső tetején kis lépcsőforduló volt. Előtte nyitott ajtó: fürdőszoba. A lépcső mellett két csukott ajtó. Sara a jobb oldali ajtót nyitotta ki, felkapcsolta a villanyt. Lassan beléptem utána.

A szobában végignéztem a falakat; három fal fehér volt; az a fal azonban, amelyen az ajtó nyílt, teljesen fekete. Körbefordultam, hogy mindent jól lássak; beszívtam a friss festék ott maradt illatát. Önkéntelenül elmosolyodtam.

Az ajtóval szemben hatalmas ágy volt; rajta fekete-fehér barokk paplan, fekete szegélyű fehér párnákkal. Az ágy fölött háromdimenziós műalkotás; úgy nézett ki, mintha száz fekete pillangó reppenne ki a fehér falból; fekete drótok tartották őket.

Az ágytól balra két kis ablak. Vastag fekete bársonyfüggönnyel. A fekete fal előtt fehér komód állt, mellette fehér keretes nagy állótükör.

A szoba másik végében íróasztal; üveglapját fekete virágok és pillangók díszítették. Két fehér könyvespolc állt mellette. Felette fehér keretes, ugyanolyan fekete-fehér barokk mintás anyaggal borított parafa tábla. Cetli volt rátűzve: „Isten hozott, Emma!” Felismertem Sara macskakaparását.

– Tetszik? – kérdezte Sara nagy várakozással.

Megfordultam; Annát és anyámat láttam az ajtóban. Azt várták, hogyan reagálok.

– El sem tudom hinni, hogy ezt nekem csináltátok – hebegtem. – Nagyon köszönöm.

– Ez csak természetes – felelte Anna. Anyám néhány lépéssel Anna mögött állt és nézett.

– Kérsz valamit inni? – kérdezte Annát, amikor Sara elkezdte kicsomagolni a táskákat, és minimális holmimat a helyére rakosgatta. A két nő lement a lépcsőn; Anna hangja egyre halkult, ahogy leértek.

– Sara, igazán köszönöm.

Sara megállt; egy halom póló volt a kezében. Érezte hangomon, hogy őszintén mondom.

– Tudom, mennyire ideges voltál, hogy ideköltözz – magyarázta; azzal a komód kinyitott fiókjába tette a pólókat. – De nem ismerted volna el. Anyám amúgy is meg akarta ismerni Rachelt, így ez tűnt a legjobb ötletnek. A tegnapi napot együtt töltöttük; bevásároltunk, festettünk, dekoráltunk. Emma, nem hiszem, hogy bármiért is aggódnod kellene. Ami azt illeti, Rachel valószínűleg idegesebb, mint te.

Én nem igazán hittem, hogy ez lehetséges.

Amikor Sara végre megelégedett a munkájával – elrakta a ruháimat, a polcra tette a könyveimet, helyére állította a laptopomat és a routert, amit Annától és Carltól kaptam karácsonyi ajándékba –, végül kijelentette:

– Azt hiszem, minden rendben.

Nyugtalanság fogott el. Rájöttem, hogy indulni készül.

Arra gondoltam, hogy visszatartom egy kicsit, de Anna felkiáltott a lépcsőn:

– Sara, készen vagy?

Az igazság az volt, hogy még nem készültem fel arra, hogy kettesben maradjak anyámmal. És az ő feszengéséből arra következtettem, hogy még ő sem készült fel arra, hogy kettesben maradjon velem.

Elbúcsúztunk, és a tornácon maradtunk, amíg autójukat látni lehetett; így elkerülhetetlenül ketten maradtunk. Visszamentem a házba, és megrohant a helyzet furcsasága.

– Hát… körülnézhetsz, ha akarsz – szólt tétován, miután becsukta a nehéz faajtót; közepén az üvegbetét megremegett.

– Ó… persze – feleltem, azzal jobbra fordultam, és beléptem a konyha boltíves bejáratán. Anyám kint maradt az előtérben; csak nézett. Figyelt.

Egy vékony réteg sárga festéktől eltekintve a konyha valószínűleg a ház építése óta nem volt felújítva. A beirdalt konyhapult fölött a fa felsőszekrények ajtói helyenként ferdén álltak. Az erdőre néző ablak alatt fehér, dupla medencés porcelánmosogató. A sarokban hűtő duruzsolt elég hangosan; kisebb, mint én. Mellette gáztűzhely. Nemigen volt másnak hely a konyhában, csak egy kis kerek asztalnak, körülötte négy különböző székkel. Az egyik szék a falhoz volt nyomva, hogy legyen elég hely a bejárathoz jutni.

– Egyél, igyál, ami jólesik – szólt anyám az ajtóból. Olyan szűk volt a hely, hogy két ember nem fért el anélkül, hogy egymáshoz ne érjenek. Benéztem a hűtőbe; fűszereket, ízesítőket találtam és maradék kínai kaját; úgy nézett ki, hogy már egy ideje ott van.

– Köszönöm – feleltem, azzal becsuktam az ajtót.

– Gondolom, el kéne mennünk vásárolni – jegyezte meg ideges nevetéssel.

Anyám kezét farmerja hátsó zsebébe tolva hátralépett, helyet adott, hogy az előszobába kilépve a szobámba menjek. Éreztem, hogy követ a tekintetével; ettől még nyugtalanabb lettem. Úgy éreztem, mondanom kell valamit, legalább meg kell próbálnom beszélgetni vele, de fogalmam sem volt, hol kezdjem.

Így a nappali közepén álltam, idegesen játszottam az ujjaimmal, néztem a barna kanapét és a tévé előtt álló fotelt. Az első ablak előtt esztergált farudakból összeállított hintaszék állt. Tétován álltam.

Beletelt egy pillanatba, míg rájöttem, honnan ismerős. Az én hálószobámban volt, amíg vele és apámmal éltem.

A látványtól elszorult a szívem. Nem voltam felkészülve az emlékek hirtelen betörésére. Oda akartam menni, megérinteni; reméltem, hogy ha végigcsúsztatom ujjaimat a faragott karfán, boldogság tölt el, és előjönnek a hintaszékhez fűződő emlékek. Amikor hintázva, erős karok ölelésében hallgattam a mesét. Szeretet és szép ígéretek hangjait súgták a fülembe, ahogy apám szívverését hallgatva álomba merültem. Láttam, hogy anyám néz, ahogy ott állok mozdulatlanul, és csak a hintaszéket bámulom.

– Rengeteg filmem van – hasított hangja révedésembe; visszarántott a jelenbe. Eltelt egy kis idő, mire megértettem, mit mondott. Az ablak melletti beépített könyvespolcra néztem. Rengeteg DVD-tok állt rajta.

– Ó, az remek.

A nappali másik oldalán nagy komód állt, rajta hifi és rengeteg bekeretezett kép. Odamentem. Nem mondhatnám, hogy magamról vártam képeket, de a gyomrom elszorult, amikor egyetlen képen sem én voltam. Körbepillantottam, hátha felfedezem létezésem valami nyomát, vagy azt, hogy az apámmal élt. A helyiség azonban idegenekkel volt tele.

– A barátaim képei – magyarázta kurtán, anélkül, hogy részletekbe bocsátkozott volna. Bólintottam; attól féltem, hogy a hangom elárulná, mennyire bánt.

– Holnap iskolába kell menned? Várod már? – kérdezte anyám, miközben a CD-ket nézegettem egy másik beépített polcon, a sarokban.

– Nem igazán – feleltem őszintén; rájöttem, hogy beszélgetni próbál, de én elég gyatrán járultam hozzá.

– Mikor van a következő kosárlabdameccsed?

– Pénteken – feleltem a nappalit szemlélve.

– Nem bánnád, ha elmennék én is?

Ideges volt a hangja. Ez felkeltette a figyelmemet.

– Eljöhetsz – feleltem, végre feszengő mosollyal ránéztem. Kék szemében lassan oldódott a feszültség.

– Remek. Köszönöm. – Ez a válasz mindent megváltoztatott. Aztán csak arra emlékszem, hogy a képeken látható embereket mutatta be nekem, és arról beszélt, hol vannak, és mit csinálnak. Elővett egy pár CD-t; azt mondta, hallgassam meg őket, mert megváltoztatják az ember életét.

Nem sokat beszéltem. Úgy éreztem, képtelen vagyok akár egy szót is kimondani. Szünet nélkül, idegesen fecsegett, ahogy ott ült a lejátszó előtt, és CD-ket terített maga elé a padlóra. Próbáltam lazítani, ahogy a történeteit hallgattam, néztem az előttem ülő nőt, és igyekeztem valahogy anyámnak tekinteni. Mintha egymillió év telt volna el azóta, hogy legutóbb volt anyám. Fogalmam sem volt, hogyan viselkedjek vele, mit mondjak.

– Tényleg tetszik a szobád? – kérdezte, miután betett egy CD-t a lejátszóba.

– Tényleg – feleltem őszintén.

– Semmi hasznomat nem vették a tervezésben. Csak hagytam, hogy Anna és Sara válasszon mindent – ismerte el anyám és elpirult.

Kopogtak az ajtón. Így nem kereshette meg azt a dalt, amely a tavalyi New Orleans-i utazására emlékeztette. Néztem, ahogy ajtót nyit. Döbbentnek tűnt.

– Ööö. Helló!

– Jó napot, Mrs. Thomas. Evan vagyok. Emmát keresem. – Felugrottam a törökülésből, és az ajtóhoz rohantam.

– Szia! – üdvözöltem hirtelen, mielőtt anyám bármit mondhatott volna. Evan belesett az ajtón; jellegzetes mosolya jelent meg az arcán; szívem kihagyott. Nagyon megkönnyebbültem, hogy láthatom.

– Hát, gyere be Evan. – Beljebb lépett a folyosóra, hogy anyám becsukhassa az ajtót. – Rachel vagyok. Rettentően megriasztanál, ha Mrs. Thomasnak neveznél. Mrs. Thomas a férjem, Derek anyja volt, és nem kedvelt engem túlságosan. A lánykori nevem Walace. Tehát ha nem akarsz tegezni, akkor hívj Ms. Walace-nek; de jobban szeretném, ha Rachelnek szólítanál.

Evan és én csak álltunk és csodálkoztunk, hogy mennyi információt képes kiadni magából egyetlen levegővel. Arca kipirult, és furcsán nevetett, amikor meglátta, hogy mindketten bámuljuk.

– Nahát! Fogalmam sincs, miért mondtam el mindezt. Általában nem vagyok ilyen ideges. Oké, az vagyok – reagált döbbent arcunkra. – Elnézést.

– Semmi gond – nyugtattam. Nagyon ismerős volt az érzés, amikor az embert elkapja az idegesség. – Körbevezetném Evant.

– Ó, persze – mondta, azzal visszament a nappaliba, hogy eltegye a földre terített CD-ket.

Nem mutattam meg Evannek a földszintet, mivel elég volt körbefordulnia, hogy mindent lásson. Kézen fogtam, a szobámba vezettem, és becsuktam mögöttünk az ajtót.

– Szép szoba – csodálta Evan, azzal lehajolt a ferde mennyezet alatt, és leült az ágyamra. – Hogy vagy? Egészen rendes nőnek látszik.

– Igen – mondtam tétován; nem tudtam, hogyan válaszoljak neki. – Jól… szóval tényleg rendesnek tűnik.

– Egy kicsit ideges vagy, ugye? – jegyezte meg felnevetve. – Azt hiszem, most már tudom, kitől örökölted a vörös arcodat.

– Érdekes – feleltem kissé gúnyosan. Az idegesség csak érzéseim csúcsa volt. Leírhatatlan volt a pánik, ami belém hasított. Jobban belegondolva talán attól rettegtem, hogy anyám azt mondja, mégsem tud velem lakni; hogy nem akarja, hogy újra az élete része legyek. És ezért nem tudtam igazán elengedni magamat eléggé ahhoz, hogy értékelni tudjam, hogy itt vagyok, vele vagyok. – Tényleg, mintha egy kicsit ideges lennék.

– Minden rendben lesz – biztosított Evan, és megszorította a kezemet. – Ó, hoztam valamit az új szobádba!

Zakójába nyúlt, nagy borítékot vett elő és átadta nekem. Kinyitottam; egy köteg fényképet húztam ki. Boldogan nézegettem a képeket, amiket Evan készített. Focizom, vadul, mindent beleadva. Mozdulatlan pillanatok Sara mellett. Nevetünk. Egy másik képen a házuk verandáján ülök elgondolkodva, észre sem veszem a fényképezőgépet. Néhány képen együtt voltunk, keze a vállamon, átölelt; tavaly ősszel egy pikniken.

Hozzá hajoltam, megcsókoltam.

– Pontosan ez hiányzott a szobámból.

Levettem a parafa tábláról Sara üzenetét, és bedugtam a fotókat a felületén cikcakkban feszülő fekete szalag alá.

Halk kopogás hallatszott. Mielőtt bármit mondhattam volna, anyám lassan kinyitotta, és bedugta a fejét.

– Pizzát rendelek. Éhesek vagytok?

– Remekül hangzik. Köszönjük – felelte Evan kettőnk helyett. Én ajkamat összepréselve bólintottam.

A konyhaasztalnál ülve nem szóltam; csak hallgattam anyám ideges fecsegését. Kikérdezte Evant… mindenről. Azt hiszem azzal, hogy rá figyelt, sikerült kordában tartani a köztünk lévő feszültséget. Ha mindketten nagyon figyelünk minden szóra, amit Evan mond, nem kell azon gyötrődnünk, hogy mit mondjunk egymásnak. Evan szokásos nyugalmával viselte a faggatózást, állta a nyomást. Semmi jelét nem adta annak, hogy a légkör ideges feszültséggel vibrált. De miután elment, a feszültség egyenesen kínos volt.

– Akarsz filmet nézni? – kérdezte, ahogy a pizza maradékát a szinte üres hűtőbe tettem.

– Holnapra meg kell írnom egy házi dolgozatot – hazudtam.

Anyám lassan bólintott; attól féltem, látja rajtam, hogy nem voltam őszinte.

– Oké – mondta végül. Csalódottnak tűnt. Bűntudat fogott el, ahogy a szobámba mentem, de muszáj volt egyedül maradnom.

Lefeküdtem az ágyra, kezemet összekulcsoltam a fejem alatt, és a frissen festett mennyezetre bámultam. Olyan sok furcsa érzés kavargott bennem! Szükségem volt egy kis időre, amíg napirendre térek felettük.

Öt év alatt alig pár szót beszéltem ezzel a nővel, és most a lakótársa lettem. Hát, olyan érzés volt. A barátairól mesélt és az utazásairól, mintha nem a lányával osztaná meg az élményeit, hanem valami új ismerőssel. Arra gondoltam, hogy miken mentem én keresztül, amíg ő ilyen jól szórakozott, és rosszul voltam.

Miközben én a pokol legsötétebb bugyrában voltam, anyám utazgatott, iszogatott, és gondtalan életet élt. A gondolattól is hányingerem támadt. Egyszer sem hozta szóba, hogy elhagyott, nem kérdezett arról az időről, amit Carollal és George-dzsal töltöttem, és arról sem, hogy mit csináltak velem. Mintha az soha meg sem történt volna, és mindent elölről kezdenénk… és a kettő között nagy fekete lyuk tátongana. Azt hiszem, nekem jelent problémát túltenni magam ezen.

Az igazat megvallva nem is gondoltam arra, milyen lehet vele élni. Nem mintha arra számítottam volna, hogy fel tudok melegíteni egy olyan kapcsolatot, ami nem is létezett közöttünk, de arra nem számítottam, hogy az utóbbi öt évben egyáltalán nem voltam jelen az életében; sem testben, sem érzelmileg.

Egész este a szobámban maradtam; úgy éjfél körül mentem a fürdőszobába – ami méretben nagyobb gardróbhoz hasonlított –; lezuhanyoztam, fogat mostam. A nappaliban még be volt kapcsolva a tévé.

– Jó éjszakát! – kiáltottam le a lépcsőn és hallottam, hogy a konyhában beszél és nevet; nyilván telefonál. Becsuktam az ajtómat; nem vártam meg, hogy válaszoljon; bebújtam a friss ágyneműbe. Állig húztam magamra a takarót.

Megcsörrent a telefonom. Üzenet. Kézbe vettem, elolvastam: Jó éjszakát! Remélem, jól alszol az új szobádban! Sara írt. Nem válaszoltam; lekapcsoltam az éjjeli lámpát.

A sötétbe bámultam, még mindig azt próbáltam tudatosítani magamban, hogy itt vagyok, anyámmal lakom. Egy erősebb széllökéstől megcsörrentek az ablaktáblák. Behunytam a szememet, de perceken belül riadtan felnyitottam. A lépcső csikorgott. Próbáltam megnyugodni; tudtam, hogy anyám az. Követtem lépteit, ahogy a lépcsőlapok nyikorogtak alatta. Egészen addig követtem, míg magára nem csukta a fürdőszobaajtót.

Bárcsak azt mondhatnám, hogy álomba merültem; de mint kiderült, a lépcső úgy is recsegett, hogy senki nem járt rajta. Egész éjszaka nyugtalanul aludtam, folyton felébredtem a ház neszeire. Hideg fütyült be az ablak rázkódó táblái között; hasonlóan kavarogtak a gondolatok a fejemben.

5. AZ EMBER VÁLTOZIK

Jó reggelt! – köszönt rám Evan a csúszós járdán. Becsuktam magam mögött az ajtót, anyámat a fürdőben hagytam. Munkába készült.

– Szia! – feleltem hűvösen, azzal megigazítottam a hátizsákomat a vállamon, és óvatosan lépkedtem kocsija felé.

– Nem a reggel a kedvenced, ugye? – évődött velem Evan, és kinyitotta nekem a kocsi ajtaját. Mosolyogva csókoltam meg; röpke csók volt, aztán beültem.

Miután beszállt, magyarázkodni kezdtem.

– Bocsáss meg, nem aludtam jól. Az egész ház recseg.

Elég ideges voltam, ezért örültem, amikor felajánlotta, hogy a szünet utáni első tanítási napon elvisz iskolába.

– Mit csinálsz ma edzés után? Akarod, hogy átjöjjek hozzád?

– Persze – vágtam rá rögtön, aztán mindjárt ellentmondtam magamnak. – Ó, mégsem.

Evan zavartan nézett.

– Megígértem anyámnak, hogy elmegyek vele vásárolni – magyaráztam. – Nem tudja, mit eszek, mit szeretek; ezért akarja, hogy vele menjek.

– Oké. Milyen volt, miután tegnap elmentem? Elég furcsák voltatok a vacsoránál. Ha ideges, ő beszél… te meg hallgatsz.

– Valóságos kínzás lehetett neked.

– Jól vagyok – nevetett. – Biztosra veszem, hogy neked rosszabb volt.

– Én… én nem tudom, miről beszéljek vele – ismertem el.

– Szerintem csak bízd rá a beszélgetést – tanácsolta Evan tréfásan.

Csodálkozva néztem ki az ablakon. Csak akkor vettem észre, hogy megérkeztünk az iskolai parkolóba, amikor a kocsi már megállt. Félelem tört rám, ahogy megláttam a többieket kiszállni az autóikból.

Evan észrevette ezt; mintha olvasott volna a gondolataimban.

– Tudom, hogy nem szívesen vagy itt. De most biztosan minden más lesz.

Erre nem szóltam semmit, és kiszálltam az autóból.

Várni szoktam már az iskolát; nem a társaság miatt, hanem mert végre kiszabadulhattam az otthon nyomasztó hangulatából. Azok után, ami történt, a biztonságos helyem az a hely lett, amitől a legjobban féltem.

Az iskolaév elején mindig lehajtott fejjel közlekedtem; igyekeztem minél jobban visszahúzódni a páncélomba; nemcsak a folyosón voltam ilyen, hanem az osztályteremben is. Nem voltam hajlandó részt venni semmiben; csak a kötelező feladatokat teljesítettem. Sara és Evan végül feladták, hogy biztassanak; egyszerűen kijelentették, hogy nem lesz olyan rossz, mint gondoltam.

A téglaépületre bámultam, mélyet lélegeztem, és becsuktam a kocsi ajtaját. Vállamra vettem a hátitáskámat, felkészültem, hogy megbámulnak. Evan kézen fogott; kezének melege megnyugtatott. Sara a hátsó ajtónál várt minket; ragyogó mosollyal, ahogy szokott, és szinte minden elhaladónak köszönt.

– Jó reggelt! – köszönt ránk vidáman. Aztán elkomorult. – Nem aludtál jól, ugye?

– Ajaj – reagáltam nyíltságára hasonlóképpen. – Tényleg olyan rosszul nézek ki?

– Nem – felelte Evan, mielőtt Sara kimondhatta volna a nyelve hegyén levő igazságot.

– Hazug! – mondtuk egyszerre, Sara és én. A szemébe néztem, és elnevettük magunkat. Nevetésemnek furcsa hatása lett. Mintha száz éve alvó falut ébresztett volna fel az átok alól. Hirtelen meghallottam:

– Szia, Emma!

A hang felé fordultam; Jill állt mellettünk.

– Milyen volt az újévi partitok? – Mielőtt bármelyikünk válaszolhatott volna, vagy eltüntethettük volna a meglepett, ostobának ható kifejezést arcunkról, folytatta: – Hallottátok, mi történt Michaela partiján? A szülei a felénél hazajöttek, és persze mindenki részeg volt. A legrosszabb mégis az volt, hogy rajtakapták Nicket és Tarát. Az ágyukban dugtak. Michaela nagyon maga alatt van.

És ennyi. Mintha az elmúlt hét hónap meg sem történt volna. Jill és Sara a partiról beszélgettek, Evan és én utánuk mentünk. Evan én-megmondtam-hogy-így-lesz tekintettel nézett rám; képtelen voltam mosolygás nélkül megállni. Ahogy a hallban mentünk, rájöttem, hogy már senki nem bámul, nem súgnak össze, ahogy elmegyek mellettük. Néha halvány „hellóval” vagy „jó reggelttel” nyugtázták jelenlétünket. Ettől teljesen kiakadtam. Mindenki elfelejtette… vagy úgy tett, mintha meg sem történt volna.

– Jó látni, hogy túlélted a vakációt – szólt egy hang a tömegből.

Úgy tűnik, nem mindenki volt képes túllépni rajta.

Evan megtorpant, amint a gúnyos hang elért hozzánk. Elszorult a szívem, gyomrom összerándult. Evan hirtelen megpördült, és karját a srác mellkasára szorítva az öltözőszekrényhez nyomta. Teljesen döbbenten néztem; a folyosón mindenki megdermedt.

– Mit mondtál?

De nem Evan tette fel a kérdést. Felsősök vették körül az illetőt, aki ránézésre elsős lehetett. Joel Rederick közelebb hajolt hozzá, miközben Evan lefogta. Az elsős teljesen döbbenten nézett.

– Semmit – hebegett.

– Persze – szólt egy felsős fenyegetőn.

– Még egyszer be ne tedd a lábadat a felsősök folyosójára! – mordult rá Evan.

– Mi folyik itt? – szólt a tömeg mögül egy tekintélyes hang. Evan elengedte az elsőst, a felsősök oszolni kezdtek. Az illető gyorsan eliszkolt a kisebb társasága után, akik hirtelen otthagyták.

– Faszfej – csattant fel Jill mögöttem. Mindenki ment tovább, folytatódott a zsibongás. Senki nem figyelt rám, ahogy ott álltam dermedten, és próbáltam megemészteni, mi történt.

– Ne haragudj ezért – szólt Evan, és újra megfogta a kezemet.

– Semmi gond – feleltem lassan, fokozatosan magamhoz térve a döbbenettől. – Köszönöm.

Nézett; homlokát ráncolva figyelt; nem számított rá, hogy így reagálok; aztán elvigyorodott, majd lehajolt és megcsókolt.

– Vegyétek észre, hogy a folyosón vagytok! – szólt Sara szentséges-ég-mit-műveltek hangon. Evan elhúzódott, furcsán néztem rá.

Sara és én továbbmentünk az öltözőszekrényünkhöz. Nem tudtam megállni, hogy meg ne kérdezzem:

– Mióta érdekel, hogy Evan megcsókol a folyosón?

– Nem szereted a figyelmet magadra vonni, ugye? – kérdezte Sara, szekrényébe hajolva.

– Valami baj van? – kérdeztem, mert éreztem, hogy még valami nem olyan, amilyennek lennie kellene.

– Nem, teljesen jól vagyok – felelte, és mosolyogva becsukta a szekrényt.

Néztem, ahogy elsétál; és tudtam, hogy nem volt őszinte velem.

A kosárlabdaedzés után, amikor hazamentem, anyám a konyhaasztalnál ült és listát írt, hogy mit kell beszerezni. A lista hossza alapján gyakorlatilag mindent.

– Szia! – üdvözölt. – Azt hiszem, kitaláltam, mit kéne főzni. Van valami, amit nem szeretsz?

– Szinte bármit hajlandó vagyok megkóstolni… a húsgolyó kivételével – mondtam láthatóan megborzongva. – De nem kell semmi különlegeset kieszelned. Ráadásul a kosárlabda miatt általában későn jövök haza.

– Akkor könnyű recepteket választunk. Mit szólsz? – kérdezte, átnézve a listát. – Akkor valami egyszerűt összedobhatsz magadnak, ha későn jössz haza, vagy nekem kell sokáig dolgoznom.

Félelmetes volt a gondolat, hogy egy szendvicsnél komolyabb ételt dobjak össze.

– Mi az? – kérdezte aggódón, amikor meglátta, milyen képet vágok.

– Hát… nem mozgok valami otthonosan a konyhában – ismertem el bátortalanul.

– Nem tudsz főzni? – kérdezte döbbenten.

– A zabkása számít?

Anyám felnevetett.

– Hát… azt hiszem, a fagyasztott készétel osztályt is meg kell látogatnunk.

Anyám kocsijával a szomszéd város szupermarketjébe mentünk. Út közben felolvasta a lista tételeit, és megkérdezte, mit gondolok. Addig nem igazán volt beleszólásom semmibe, így nem tudtam érdemben szólni. Amikor Carollal és George-dzsal laktam, felírtam a listára, ami nekem a legfontosabb volt – gabonapehely, müzliszelet, ilyesmi –, mert csak akkor ehettem, ha kértem. De általában azt ettem, amit elém tettek; soha nem kérdezték, mit szeretnék; akkor sem, ha rosszul voltam az ételtől.