© Csontváry Tamás, 2025

Mindennemű egyezés a valósággal csakis a véletlen műve lehet.

Borítóterv

Oláh Gábor

© Hitel Kiadó, Budapest, 2025

Felelős kiadó Kárpáti Gábor Csaba

Felelős szerkesztő Kárpáti Gábor Csaba

Szerkesztette Osztovits Ágnes

A szöveget gondozta Rusznák György

hitelkonyvkiado.hu

ISBN 978 615 670 259 3

„Nevetséges? Egy pillanatig sem tagadom. Jaj annak, aki ezen nem nevet. De jaj annak, aki nevet rajta.”

(Hamvas Béla: Karnevál I.)

„…and people are not good to each other.”

(Charles Bukowski: The Crunch – 1. és 3. változat)

„minden sikeres nő mögött áll egy sikertelen férfi”

(egy szamár)

BEVEZETÉS

Élt egyszer egy ember, róla szeretnénk elmondani egyet s mást.

Azazhogy nem egy élt, hanem kettő is; mert ahogy írva van: „férfivá és nővé teremtette” őket egy állítólagos felsőbb akarat. – Legalábbis ez volt a Teremtés isteni mesterterve, egy emberpárnak, férfinak és nőnek kettőssége és egysége, talán az egymással ellentétes, de egyben egymást kiegészítő létezők ősi dualizmusának mintájára; jin és jang, nap és hold, tűz és víz, ég és föld…, valahogy így.

Kolosszális ötletnek tűnt, s Isten is megelégedetten konstatálta mennyire jól kigondolta ezt a fontos alapkérdést, és a hetedik napon állítólag „megpihent”, mint aki jól végezte dolgát. – Innen nézve, tán túl korai volt elégedettsége, mindenesetre jelen állás szerint úgy tűnik, lehetett volna még „dolgozni rajta”, ahogy könyvünk női embere gyakran mondogatta a férfiembernek, aki egy szamár lévén, még ezt az alapigazságot sem volt képes felfogni, a limitált IQ-jával.

Függetlenül attól, hogy van-e Isten vagy nincs1, emberi világunk kompozíciója azóta sem változott sokat, csak némileg módosult. Annyiban mindenképpen, hogy újabban mintha összezavarodni látszanának a dolgok a két nem között, egyikük-másikuk azt se tudja, fiú-e vagy lány. Aztán meg ezekben a 21. század eleji évtizedekben – valamilyen egyelőre homályos okból – egyszerre mindenki más akart lenni, mint aminek született: azaz a férfiak nők, a nők meg férfiak, de a legkülönösebb az volt, mikor kicsit ez is, meg az is, és egyik sem; széna is szalma is, alma is és körte is, meg valami a kettő között, ami már nem is növény, azaz nem ember, hogy tovább futtassuk az analógiát. De annyira, hogy történetünk idején már úgy tűnt, ez az egész nemi ügy a felismerhetetlenségig összegubancolódott, és lassan olyan lett, mint egy eneszkás gruppenszexvideó, annak is a röhejesebb változata, amelyben már lehetetlenség kibogozni a résztvevő személyeket, azok „kezdeményezéseit”, tettük okait és okozatait, egyszóval a lényeget, mert annyi ott a hirtelen jött ötlet.

S bár mindez a jövő szempontjából nem túl sok jóval kecsegtet (lásd: „Szaporodjatok, sokasodjatok…”) de végül biztos elmúlik egyszer, mint ahogy minden el szokott, ezen a valójában ki-tudja-honnan-miért-és-mi-célból keletkezett emberi világon. – S mi lesz, ha már késő lesz? Semmi nem lesz; valahol, valamikor, lesznek majd más fajok.

De ebben a könyvben csak érintőleg van szó mostani életünk egyik működési zavaráról, inkább csak – afféle alig kivehető délibábként – ott lebeg a nem túl távoli jövőben, akárha korunk megtébolyodásának kétségbevonhatatlan előjele lenne; ugyanis szigorúan véve a mi két főszereplőnk egyikére sem volt jellemző, hogy olyan nagyon mások akartak volna lenni, mint aminek születtek: férfinak és nőnek; ők ketten csupán azt adták, ami emberi és nemi lényegük volt, vagy ami abból egyenesen következhetett.

Ez a férfi – mindent összevetve – sem szellemi, sem fizikai téren nem volt egy nagy szám, úgynevezett átlagember volt, nem túl bonyolult lélek (már, ha vannak ilyenek). Annyiban, meglehet nem volt átlagos, hogy intellektuális szempontból kíváncsi természettel látta el a sors, ámde kandi alkata csupán kevés ambícióval, főképp mérsékelt felfogóképességgel és csekély fantáziával párosult. Magyarán nem volt valami fene nagy küzdő, és túlságosan gyors felfogású sem. Igaz, gyáva és buta sem volt a szó szoros értelmében, inkább csak a földhözragadt típus, aki minden intellektuális hajlama ellenére sem rendelkezett bizonyos sajátosságokkal, amelyek kiemelték volna őt a tömegből, amitől „lett volna valaki”, ahogy mondani szokás.

Ezt a középszerű bensőt, egy minden részletében közepes minőségű test foglalta magában; nem túl magas, de nem is kínosan alacsony, arányosnak mondható tagokkal, feltűnő jellegzetességek nélkül. Nem volt különösebben jóképű sem, bár fiatalabb korában voltak, akik annak mondták, de ez egyrészt a férfiaknál női ízlés dolga, másrészt, hamvas ifjúként ki nem jóképű. Ugyan az idő múlása neki sem tett jót, de még tartotta magát, így közel az ötvenhez is fiatalosnak nevezhető, vagy legalábbis ahhoz képest, amilyen lehetett volna. Például nem hullott ki a haja, nem csúnyult meg a bőre, és nem torzult el vészesen a teste sem, mint általában a középkorú embereknél gyakran megtörténik. Kis pocakot ő is eresztett, de ezenfelül nem sok háj volt rajta: inkább némi hús, de főként izom, köszönhetően az elkeseredett kitartással űzött testmozgásnak, mely a vele egykorú, hiúbb férfiak többségénél gyakori jelenség. Ugyan sosem kínozta magát edzőtermekben, azt olyan „csíra dolognak” tartotta, hogy őt magát idézzük, de úszott, futott és kerékpározott, amikor csak alkalma nyílt rá. Főleg úszni szeretett egy nagy tóban, melynek közelében született; na meg a természetben kóborolni, erdőt, mezőt, hegyet járni, mert úgy érezte, az nemcsak a testének jó, de még az idegei is rendbe jönnek tőle.

Belül időnként indokolatlan derű, máskor még indokolatlanabb mélabú jellemezte, s az ilyenkor rátörő pesszimizmus meglehetősen maliciózussá, hovatovább cinikussá tette; eléggé hangulatember is volt, ennyi biztosan állítható. Ha bele is esett a gödörbe, némi erőfeszítés árán kikászálódott onnan, megrázta magát, mint egy vizes kutya, és újra derűsen pislogott a világba, a természetes életösztön tovább lendítette a krízispontokon. Önpusztító késztetése sosem volt, inkább csak gyorsan és nagyon el tudott keseredni (állítólag a „világ alávalóságait” észlelve), ilyenkor aztán dőlt belőle az irónia, a szarkazmus, mi több a gúnyos megvetés minden és mindenki felé. Mentségére szóljon, a saját hitványságait is észrevette, úgyhogy némi önkritika is szorult belé, de akaratereje már nem volt ahhoz, hogy drasztikusan változtasson a dolgokon. Meg hát azt is tudta, hogy vannak szépségei is az emberi létnek és a végső mérlegelésnél azokat is számba kell venni; mindent összevetve, az aránylag racionális emberek egyrészt-másrészt okoskodása jellemezte.

Egy nyugat-magyarországi kisvárosban nőtt fel, a paraszti létből kiemelkedett alsó-középosztálybeli családban. Az „alsó közép” csupán annyit jelent, hogy az adott korban meg tudtak élni, lesüllyedés vagy deviancia soha nem fenyegette őket, és évről-évre kicsit feljebb kerültek, ha nem is a társadalmi ranglétrán, de anyagi tekintetben mindenképp. Épphogy csak, és rengeteg munkával járó erőfeszítés árán.

Mint említettük, ebbe a fiúba az átlagosnál nagyobb kíváncsiság szorult a „világ” iránt, ezért a vidéki kisvárosból hamar meglépett; a középiskolát már a fővárosban végezte el, hála szülei minden körülmények között meglévő támogató szeretetének (és egy kicsit a saját szorgalmának is). Némi korai kacskaringó után egyetemre is járt, bár nem ettől lett az átlagnál valamivel műveltebb, hanem mert (szerinte legalábbis) nyitott szemmel járt, egyszerű szóval „résen volt” és mindig kész volt különféle tapasztalatok megfontolására. Esetében is inkább valami veleszületett figyelemről és tájékozódási képességről beszélhetünk, ami lehetővé tette, hogy felszedjen olyan ismereteket, amik a hasonló társadalmi körből jövő embereknél nem voltak általánosak. Ha nem is lett különösen világlátottnak (pláne nem „világpolgárnak”!) nevezhető, de valamennyit látott a külvilágból, köszönhetően annak, hogy a húszas éveiben pár évig külföldön is élt. Később relatíve sokat utazott, egészen távoli és egzotikus vidékekre is elkeveredett; az lett a mániája, hogy saját szemével lássa és élje át (már amennyire ez lehetséges), milyen az emberi élet teljesen más adottságú helyeken, mint az övé. Mindebből következően aránylag jól megtanulta az akkoriban kötelező külföldi nyelvet2, egy másik világnyelven pedig – egy ebből a kultúrából származó nővel kötött házasságának okán – ugyancsak elboldogult; mondjuk úgy, többségében megértette, mit mondtak neki, és így-úgy reagálni is tudott.

Harmincéves korában egy hirtelen jött szerelem ködétől elhomályosulva megnősült, de negyvennél már el is vált, a nem eléggé átgondolt, ennek következtében törvényszerűen válással végződő házasságok tipikus mintáját követve. Válása után pár évig lubickolt a ki nem élt vágyakban. Ebben az időben évszakonként lecserélte aktuális szeretőit, s még véletlenül sem gondolt rájuk úgy, mintha ennél többek lettek volna. (Nem is viselték jól az illetők, holott szeretőnek lenni sem kevés, sokan mit meg nem adnának érte.) E tobzódást, a különféle nők utáni vágyát annak tulajdonította, hogy szerelmi szempontból ínséges fiatalsága, majd hamar boldogtalanná vált házassága megtagadta tőle ezeket az örömöket. Mint ahogy a gyereket, a „családot” is, ahogy feléjük mondták. Mindamellett sem magát, sem volt feleségét nem hibáztathatta; „nem lehetett, és kész”, vette tudomásul a tényeket, és ebbe aztán szépen kényelmesen belenyugodott. – „Esetleg jobb is így, ki tudja, jót tennék-e egy másik emberi lénynek, ha én lennék az apja” – mentegette magát sokkal később, egy brutálisan őszinte pillanatában. (Ezt a szöveget egyébként valami regényből vehette, de nem világos, hogy honnan.) Gyermektelen lévén, ha nem is rajongott, de azért „jól elvolt” a gyerekekkel; legalábbis el tudott velük marháskodni, meglehet így a legpontosabb.

Nos, ebből a köztes állapotból lett elege, mikor is egy bágyadt, késő őszi péntek este, sutba vágva a mindig telepakolt „dolgozós” táskáját, leült számítógépe elé, és regisztrált a legnépszerűbb társkereső oldalra, a randivonal.net-re. Már többször járt itt, és mondjuk meg úgy, ahogy volt, mindig egy-egy alkalmi kapcsolattal távozott. Ezúttal egyből befizetett egy megújuló „Gold+” díjcsomagra, abból a megfontolásból, hogy ez most egy hosszú és alapos projekt lesz, figyelnie se kelljen a lejáratra. Amint átutalta a pofátlanul magasnak talált regisztrációs összeget (a legmagasabb, ún. Platina csomag árát egyenesen vérlázítónak vélte), máris ott szörfölgethetett ebben a korszerű háremben. – „Mégiscsak nagyszerű ez az internetes új világ – dőlt hátra elégedetten –, tisztára olyan, mint elmenni szórakozni, csak még annyi erőfeszítést sem kíván.” (Itt nem világos, mire gondolhatott, hiszen „szórakozni”, a kifejezésnek ebben a kegyetlenül direkt értelmében, még soha életében nem volt, nem is nagyon értette, mit jelent.)

Ez a nő ellenben „volt valaki”. Mindenesetre sokkalta érdekesebb eset; alkotóművész, és nem is a futottak még kategória. Családi viszonyait illetően ugyancsak elvált volt, legalábbis külön élt, miután férjét egy bonyolult lakáscsere segítségével, két-három utcával odébb költöztette. A férfival kvázi szakmabeliek voltak, de a nő rövid idő alatt lehagyta a férjet, aki ráadásul ugyancsak külföldi volt, minél fogva baromi nehezen boldogult a belterjes magyar viszonyok között. Ez a szegény belga (történetesen flamand, tehát olyan hollandféle) depressziós lett az idegen közegben, de mivel neki addigra „családja” is lett a nőtől, beleragadt helyzetébe, nagyjából úgy, mint légy a légypapírba; hiába rúgkapált, nem tudott szabadulni, s még azt sem túlzás állítani, hogy egy bizonyos idő után egyre lejjebb került mentális egészség szempontjából, míg végül mindenféle függő lett, és ami ezzel kéz a kézben jár, mélységesen boldogtalan. Lassan meggyűlölt mindent, ami a feleségével volt kapcsolatos; az országot, a várost, az embereket, még a szép szerelmes múltat, sőt a tanult szakmáját is („creative writing”), amiben nem sok sikert tudott elkönyvelni. Az írás (különösen annak kreatív része), csak nem akart összejönni. Ekkor aztán mindenféle áltevékenységekbe menekült, ami gyakori eset a hasonló helyzetbe került elkeseredett férfiak körében. Annyi a különbség, hogy alkatából adódóan, neki nem a drog vagy az ital jelentett menekülést, hanem az internet virtuális valóságának káprázatos világa falta fel az elméjét. Voltaképpen két ok tartotta vissza, hogy hátra sem nézve örökre elmeneküljön abból a szerinte ellenséges és szomorú országból, ahol élnie kellett: a gyereke, akit imádott, és akihez minden körülmények között ragaszkodott, és egy brüsszeli lakás tulajdona, melynek kiadásából prímán meg lehetett élni akkoriban Kelet–Európában. – Hát igen, a szív és a praktikus gondolkodás; hatalmas erők, megküzdeni velük és felülkerekedni rajtuk felettébb nehéz.

Amint mondtuk, az események időpontjában a szóban forgó nő hivatalosan még nem volt elválva ettől a külföldi férfitől, csak de facto; a lényeg, hogy innen visszaút már nemigen volt. Rövid és viharos házasságot követően egykori párjával nem voltak valami jó viszonyban, egészen pontosan: mély és elkeseredett szenvedéllyel gyűlölték egymást; azonban mint két afféle felvilágosult intellektuel, rettentő mód igyekeztek, hogy féltve óvott gyermekük ennek semmi kárát ne lássa. Nem is látta, vagyis inkább a szülők ezt szerették volna hinni. Házasságuk gyümölcse azonban, egy értelmes és éterien finom vonásokkal rendelkező kislány, alighanem mindent értett, már csak abból is, amilyen elfojtott gyűlölettel sziszegtek szülei egymásra, amikor időnként össze kellett futniuk, hogy a „túszcserét” végrehajtsák.

A vonások, a test, szóval a külalak egyéni ízlés dolga, de mindenképpen csinosnak volt mondható ez a nő; nőiesen arányos termet és izgatóan kerek formák, porcelán árnyalatú bőr, a gesztenyebarnát aranyszőkével vegyítő haj, amely a szó szoros értelmében alázuhogott a vállára, mélykéken világító szemek, tiszta tekintet, bájosan kellemes arc és hangszín. Így negyven körül folyamatos küzdelmet folytatott a kilókkal, de nem volt vészes, látszott, hogy eredendően jó adottságai vannak. Mivel lánykorában sportolt is valamit, ezért amikor már nagyon elszaladtak a dolgok, a rá nagyon is jellemző módon, szimplán akaraterővel helyre billentette őket. A legprimitívebb módszert alkalmazta: koplalt egy hetet vagy kettőt, és máris leugrott az a négy-öt kiló felesleg. De ez volt a maximum, sosem törekedett többre, mert végül is tisztában volt azzal, hogy a férfiak szeretik, ha egy nőn „van mit fogni”; nyíltan nem vallotta volna be soha, de nem túlzás állítani, ő még igencsak szerette volna, hogy egy férfi jól megfogdossa. – Igen, bizony egy férfi, mert szigorúan heteroszexuális volt (amit a tényszerűség érdekében mostanság érdemes hozzátenni); kifejezetten érzéki, vagy ha tetszik, buja asszony, szüntelen, de legalábbis gyakori égő vággyal a testében – így lehetne ebből a szempontból leírni, meglehetőst pontosan. – Végül is ez az ideális állapot minden egészséges kora középkorú nőnél, akárki akármit is mond.

Munkáját tekintve filmes volt, egészen pontosan dokumentum- és művészfilmek rendezője, de – a férfival szöges ellentétben – esetében ez hivatás lett, és nem csak valamiféle jobb híján végzett munka. A többet fizető szórakoztató-, vagy „közönségfilmek” készítése nem érdekelte, alkatilag nem is lett volna rá alkalmas, hiszen meggyőződéses elitista, ún. értelmiségi volt, annak minden sznobériájával együtt. Időnként be-beestek reklámmegbízások is, de csupán a pénzért vállalta el őket, olyankor látványosan mentegette magát a környezete előtt, mintha szégyen lenne tanult hivatását „alkalmazott” területen gyakorolni. De hiába, kellett az a kis extra bevétel, mert egyébként a filmművészet sem fizet valami jól, csak ha valakivel nagyon fut a szekér, és sok a mellékese: tévé, fesztiválok, manapság a streaming, tehát mindenféle fizetős dolgok. Ez a nő azonban volt annyira gyakorlatias, hogy ez ne okozzon hatalmas belső konfliktust, inkább csak nem volt tőle felhőtlenül boldog, mert állítólag elvette az idejét a művészi munkától.

Szakmai életrajza mintaszerűen, különösebb kacskaringók nélkül alakult, minthogy az iskolákban is végig jó tanuló volt; jellemzően színjeles, időnként tornából egy-egy négyessel, ez is azért, mert egy idő után nem volt hajlandó atlétikaedzésre járni, holott – előnyös izomzatának köszönhetően – a sprint távokon meglehetősen tehetségesnek látszott. Előbb különféle bölcsészeti stúdiumokra járt, majd „a főiskolára”3. A rendező szakot követően nagyon gyorsan szerzői vagy művészfilmek készítője lett, amelyek egy bizonyos progresszív-liberális körnek készültek, s mondjuk ki úgy ahogy van, nem is nagyon látta őket senki más. – „Azért többé-kevésbé híres vagyok”, jelentette ki a legelső alkalommal, amikor megfogalmazta magát a férfinak. Mindez azonban nem jelentett széles körű ismertséget, nem is beszélve sztárságról, mert például az utcán, vagy az általa oly gyakran meglátogatott Westend Bevásárló és Szórakoztató Központban legtöbben nem ismerték fel, de a Szkénében vagy a Művész Moziban jó eséllyel igen; legalábbis azok a kultúrafogyasztók, akik a káderkérdésekkel is tisztában voltak. A „pesti” művész-entellektüel elithez tartozott, akiből még alakítója is lehet a nemzeti kultúrának. Esetében ez a kérdés még nem dőlt el véglegesen, ő még nem a megkérdőjelezhetetlen, gyakorlatilag tabusított kategória volt, de az életút addigi ismeretében nyugodtan állítható: jó úton haladt abba az irányba. Másképpen mondva: saját szakmai krémje által tehetségesnek minősített „lehetőség”, akiből még igazi nagyság is lehet, attól függően, hogyan alakulnak a körülmények, a kulturális viszonyok; mit mond az „idők szava”, amelyek majd eldöntik a kérdést; az elit által meghatározott kánon végső soron, ahova bekerülni, és onnan kikerülni, egyaránt piszok nehéz, maradjunk ennyiben.

A kulturális és művészeti téren valamennyire jártas férfi (igazándiból titkos művészet- és kultúrbuzi) már jóval találkozásuk előtt ismerte a nevét. Látta a legutolsó – ahogy maga a filmművésznő szerette nevezni – „melóját”, egy játékfilmet, amiről nem is volt rossz véleménnyel. – Azt semmiképpen nem lehet állítani, hogy a földhöz verte volna, de tudott róla, mint minden ilyesmiről akkortájt. Formavilágát, azaz filmes elbeszélői stílusát illetően eredeti, egyéni hangú alkotás volt, nem véletlen, hogy pár évvel történetük előtt a nőt mindenféle szakmai elismerésekkel halmozták el. Még a híres-neves Berlináléról is elhozott egy díjat, ami – az ebből a szempontból – periférikus országukban jelentős sikernek tekinthető. Igaz, nem valamelyik Medvét, csupán a feltörekvő tehetségek Hullócsillag-díját, de ezért, és egy másik díjért, amelyet egy dokumentumfilmje kapott Karlovy Varyban, egészen fiatalon részesült az egyik legnagyobb filmes elismerésben, a Balázs Béla-díjban. S mindezt „a Szakma” egyöntetű helyeslése mellett.

És nem is érdemtelenül! Ez a nő jóval átlag feletti intellektuális képességekkel, valós filmesztétikai tehetséggel, és ami még ezeknél is fontosabb a sikerhez: jelentős ambícióval és művészi öntudattal rendelkezett. Azt is el kell mondani, hogy tulajdonképpen egyenes úton lett ígéretes művész, saját jogon, családi háttér, külső támogatás és protekció nélkül. Ugyan rendelkezett azzal a nem is csekély helyzeti előnnyel, hogy egy budapesti csúcsértelmiségi családba született (egy tanszékvezető orvos anya és egy nemzetközi szinten is elismert természettudós egyedüli és késői gyermekeként), de mint ahogy a késői gyerekek közül sokakkal történik, a szüleit korán elvesztette, másrészt, mint amolyan „dögész” tudósgyereknek, a humán értelmiségi és művész körökhöz nem volt különösebb összeköttetése, s ezekben a körökben csak ez volt, ami jelentősebb előnyt biztosított volna. (A már emlegetett főiskola tele volt művészgyerekekkel, akik – állítólag – alanyi jogon kerültek be oda, de lehet, hogy ez csupán a körön kívüli irigykedők rosszindulatú pletykálkodása, ki tudná megmondani.) Elég az hozzá, hogy a férfi társadalmi státuszával összevetve igazi kaliber volt. Ő még saját szakmáján belül sem volt semmi extra; mint mondtuk, az ő esetében inkább valamiféle foglalkozásról lehetett maximum szó, és akkor még finoman fogalmaztunk, mert inkább modern gályarabságnak lehetne mondani. Összefoglalva az alaphelyzetet: számottevő különbség volt nemcsak kettejük származása, hanem elért társadalmi rangja között is.

Hogy ez a nő miért keresett magának partnert a randivonal.net-en, azaz miért pont ott keresett, a férfi az elején föl nem tudta fogni. – „Hiszen annyi a különféle alkalom az ilyen művészkörökben!”, hitetlenkedett magában. Aztán amikor kicsit közelebbről megismerte a nő személyiségét és a közeget, amelyben élt, világossá vált számára, hogy miért. A (feltételezett) valóság elkötelezett megszállottjaként a „civilek” érdekelték ezt a nőt, szinte egyetlen filmjében sem volt professzionális színész a főszereplő, még a játékfilmekben sem mindig, a magánéletben is inkább hiteles alakokat keresett, mintsem szakmabelieket, akikről amúgy is elég rossz véleménye volt; ha másért nem is, művészi féltékenységből, ami szinte kötelező ezekben a körökben. Az volt az elméleti elképzelése, hogy fog magának valami jól szituált pasit (egy visszavonult startupmilliomos, valamilyen kevésbé ciki szoftvercég tulajdonosa lett volna az ideális opció), egy olyan úgynevezett sikeres embert, aki amellett, hogy halálosan beleszeret, még le is veszi a válláról a mindennapi kenyérért folyó küzdelem terhét, teszi mindezt annak érdekében, hogy ő, a „többé-kevésbé híres” alkotó, életét teljes egészében a művészetnek, a progresszív értelmiségi létnek és a minőségi gyereknevelésnek tudja szentelni. Valahogy így lett kigondolva magánéletének vágyott forgatókönyve.

Nem is volt rossz ötlet. Csakhogy adódott egy alapvető probléma: még azt is szerette volna, hogy az az illető „sikeres férfi” formálisan is képzett, azaz legalábbis diplomás, továbbá művelt és „nyitott gondolkodású” legyen. – Ez utóbbi megközelítőleg annyit jelent, elfogadja és támogassa az ő elképzeléseit esztétikai és társadalompolitikai kérdésekben. Például nem kell kimenni, szétverni a placcot a klímaváltozás elleni tüntetésen, ugyanakkor kétségbe vonni, nem is beszélve ellene pofázni sem illik, vagyis inkább tilos. Nem kötelező befogadni arab és fekete „menekülteket” a Pozsonyi úti, három plusz cselédszobás lakásba, de azért ki kell menni tüntetni értük, legkevesebb, hogy szót kell emelni a haladó gondolatok mellett a „közösségi médiában” (minimum egy szivárványos karika fejünk körül); hozzávetőlegesen ilyen koordinátákról beszélhetünk. Ez utóbbiból bőven volt a kínálatban, de olyanok kevesen voltak, akik az összes kritériumot egyszerre tudták volna hozni; ahogy ez történni szokott, valami mindig hibádzott. – És akkor még nem is említettük azt a nem elhanyagolható, és számára legfontosabb kritériumot, hogy ugyanis tessen az illető, mert bizony ez a nő szeretett volna még szerelmes is lenni egy fess férfiba, mint hajdanán, a régi szép romantikus időkben.

Az is meglehetősen kérdéses volt e projektben, hogy a randivonal.net vajon alkalmas hely-e egy szerethető startupipse kirostálásához. – De nem is volt lehetetlen. Ezen a platformon csakugyan boldog-boldogtalan előfordult, az egészen egyszerű lényektől a többdiplomás egyedekig. Nyilvánvalóan az utóbbiak jobban ügyeltek a diszkrécióra, vagyis a képüket és precíz koordinátáikat nem rakták ki közszemlére. Kis túlzással, úgy működött a dolog, mint valami tudományos kutatásnál; az intelligensebbek egy idő után nagy rutinra tettek szert az álcázási és keresési módszereket illetően, teljes inkognitót megőrizve lehetett találni „megoldást”, ha nem is tökéletest, de valami hosszabb-rövidebb időre szóló szeretőt, de legalább alkalmi szexpartnert.

Végül leginkább egészen más miatt keresgélt a „szakmán” kívül a nő. Nem akarta, hogy a köztudottan belterjes és felettébb pletykás művészközeg megismerje a privát énjét, mert ott bizony akadt ez-az, amit nem vert volna nagydobra. Erről természetesen a férfinak fogalma sem volt megismerkedésük idején, s talán tudatosan a nőnek sem. Ez a szempont csak a végkifejletnél kezdett el derengeni a férfi számára, ekkor nem kevés gúnnyal állapította meg: „Hát istenem, így jártál!”, majd vágott egy grimaszt, amit valóban csak végtelenül empátiahiányosnak lehet minősíteni.

Az alábbi, nagyrészt kettejük levelezése nyomán kibogozható történet közel másfél éves kapcsolatukról szól, egy olyan férfi és nő viszonyról, melyet jó indulattal párbajnak, de leginkább csak közönséges dulakodásnak lehetne nevezni; már ha mindenáron meg kellene határozni. – Így szerettek ők,4 a digitális korszak hajnalán, ebben a nevetséges és a tragikus határmezsgyéjén táncoló karneváli forgatagban, amelyben történetesen élniük adatott.

Ad notam: „Gyere, te nímand, légy az enyém…”5

1

December 6. – Mikulás napja

Egy férfi lopakodik a színbe Tivadar álnéven,
aki „viszonylag kiválóan…”

Kedves Klára! A bennem lévő önirónia legutolsó tartalékait mozgósítva jelezném, hogy viszonylag kiválóan…

Bocsásson meg, Klára! Elkezdtem egy levelet fogalmazni Önnek, amely egyszer csak elszállt, pontosabban: attól félek, még a befejezés előtt véletlenül elküldtem. Gondolom, azóta landolt Önnél, de nem érthető, mit akarok mondani. – Nos, öniróniám legutolsó tartalékait mozgósítva jelezném: viszonylag kiválóan takarítok. (Ez a takarításos rész lenne a mondat végén, kis túlzással, ez a legjellemzőbb tulajdonságom.)

Viszont a legjobb tulajdonságok mellett is azért kellene egy fénykép Önről. Én is kiraktam ide magamat, hogy így mondjam: a világ csúfjára, hát akkor szeretnék én is egyet! – Tudom, olvastam: „szex nem lesz”6, de ez azért mégsem egy álláshirdetés, hanem a randivonal, ennélfogva a képes megjelenés alapkövetelmény.

T.

Ui.: Egyébiránt remélem, rendelkezem a „belátás képességével”, és őt, aki megmozgatja a bennem lakó jót, talán képes vagyok megértően megsimogatni.

Klára

Szóval „elszállt” a még be sem fejezett levél? Nos, egy jól induló kezdeményt valóban kaptam, amely ezek szerint a takarítás ígéretével végződött. Netalán erre a pozícióra jelentkezel?

Igen, igen, a kép. Bizony, az itt nekem nincsen, nem is lesz, viszont a barsonyklara@gmail.com címről tudnék küldeni valami képszerűséget.

Nos, azt olvastam rólad a bemutatkozódban, hogy nem szereted a munkádat, de sokat dolgozol, állítólag vicces vagy, de irtózol a nagy társaságoktól, hogy szeretsz a természetben lenni, de a napozás nem opció. Ezek azért elég ellentmondásos karaktert takarnak. De hogy emellett mit csinálsz, mondom máshogy: mivel foglalkozol, arról egy árva szó sincs.

Végezetül: lehetne, hogy ezeket a jeleket → (😊) veled ne kelljen használni? Annyira örültem, hogy eddig egyet sem tettél. Csak mert rájöttem, ha nem teszem ki őket, akkor gyakorlatilag mindenki mindent félreért, a tetejében még meg is sértődik. Nos, te ezzel hogy vagy, Tivadar?

Klára

Tivadar

Kedves Klára!

Igen bizony, itt minden igaz, és nem igaz, ergo hamis is. Az élet egy ilyen komplex jelenség, hogy ezt a bazi nagy klisét vágjam magához. Igen, tán igaz, ellentmondásos karakter volnék.

De egy dolog felett nem sikolhatok el, ez pedig az Ön által említett ún. mosolyjel (😊), amitől bizony én is kifutok a világból, és még ott kint is végtelenül szomorú leszek. Nálam ezt a szörnyeteget nem fogja tapasztalni, vagy ha igen, akkor sokszoros idézőjelben lesz értve.

Nekem, mint lassan már az állatkerti csimpánzoknak is, van egy e-mailem, amelyen tudok mindenfélét kapni, még képeket is: csont@gmail.com. Esetleg ha itt folytatnánk? Mondjuk egy képpel?

Tivadar

Ui.: Sértődni biztosan nem fogok, meg aztán az, kit érdekel, ha sértődnék, de megmondom őszintén, kíváncsivá tett, már csak ezzel a mosolyjeles dologgal is.

Klára

Ez vagyok én!

Üdvök

(Ez a bal, de a jobb is majdnem ilyen.)

T.

Hm, fifikás asszony vagy te, Bársony Klára! Fürdőruhás-szemes nincs? Az lenne igazán a kielégítő megoldás.

Hogy mit csinálok? Hát, sok mindent, már ami a dolog általános értelemben vett részét illeti. – Ha már kérdezősködünk: mondja, kedves Klára, maga a művészet melyik ágával foglalkozik? Merthogy oda van írva hogy Ön „szellemi szabadfoglalkozású”, meg hogy „művészet”. Ez így elég rejtélyesnek (egyben érdekesnek) tűnik, legalábbis a magamfajták számára.

Úgyhogy még hall rólam: T.

Ui.: „üdvök?”

Klára

A fürdőruháimról is szívesen küldök képet, egy pont ilyenem van.

(Melléklet: Egy „dögös” nő fürdőruhás képe.)

De tudod, mit, ám legyen, küldök egy képet, amelyen terjedelmem egy részét felfedem.

(Melléklet: kis felbontású, messziről levett, homályos kép Kláráról, fél arcát elfedő átláthatatlanul sötét napszemüvegben.)

Mondjuk úgy, a film az ága.

És amit te csinálsz, az mégis milyen ág? (Nem mondhatom, hogy baromi közlékeny vagy.)

Már ezen, a kapcsolatuk szempontjából bimbódzónak tekinthető ponton is feltűnő volt, hogy egészen más kommunikációs szokásokkal rendelkeznek, már ami annak írásos formáját illeti. A férfi, az esetek többségében írt egy közepes hosszúságú levelet, melyben próbált arra figyelni, hogy ne legyen sem szószátyár, sem az érthetetlenségig rövid, de valamennyire eredeti és szellemes, majd rányomott a Küldés gombra, és várta a válaszlevelet, legrosszabb esetben másnapra.

Ezzel szemben a nő, mintha állandó riadókészültségben lett volna, folyamatosan jelen volt, a levelezés olyan formai követelményeinek tökéletesen fittyet hányva, mint megszólítás és búcsúzás, inkább sok kis rövid üzenettel operált, mintegy odadöfött egyet. Tivadar számára egy kicsit idegenül hatott mindez, de aztán azt gondolta: „biztos így megy ez manapság, feltehetően le vagyok maradva a kortól…”, s mivel semmiképpen nem akart elmaradottnak tűnni, az esetek túlnyomó többségében nem is tette szóvá, de azért a maga részéről többnyire tartotta magát a klasszikus formai követelményekhez. Végül azt a következtetést szűrte le, hogy ez a nő egy egész férficsapatot tarthat fenn, akiket ezekkel az apró bökdösésekkel hoz időnként működésbe. – „Végső soron, kit érdekel, nem ezen múlik”, mondta nagy bölcsen, ugyanakkor azon is elmélázott, hogy minden bizonnyal közeleg az idő, amikor ő már csupán egy nevetségességig kikopott, korszerűtlen figura lesz, egy valóságos őskövület, „de hát ez az élet rendje”, sütötte el az ilyenkor szokásos közhelyet.

December 7.

T.

Kedves Klára!

A türelem, íme, meghozta gyümölcsét, ismét itt vagyok. – Akkor hát tegeződünk, ha már fel tetszett ajánlani (jel). Mert mintha fel tetszett volna. Ha pedig nem tetszett, majd tetszik szólni.

Épp azt írtam volna, hogy itt magával a Nagy Klára-rejtéllyel van dolgunk, de ezenközben megzavart egy baráti látogató, kinek látogatása elhúzódott. Elbeszélte élete nagy problémáját, mialatt megivott 2 (azaz: kettő) üveg veresbort, majd ittas állapotában elnyúlt a kisszobámban.

Ami pedig ezeket a bejelölt dolgokat illeti, biztosan elmondanak valamit egy karakterről, de hát mindketten tudjuk, ez ennél komplikáltabb. – Én pl. hosszú idő óta olyan munkát folytatok, amely egyáltalán nem érdekel, de megteremti a feltételeit, hogy olyat is csináljak, ami viszont igen. Beismerem, nem ideális állapot, de legalább tiszta képlet. Kicsit hazug, de még élhető vele az élet.

Napoznom nem kell, nem is kellett soha, mer’ jó barna vagyok, amolyan mediterrán típus, mellesleg megfájdul a fejem a tűző napon. És valóban nem a nagy társaság a kedvenc terepem. Számos más hibám, mi több bűnöm is van, maradjanak egyelőre homályban.

A kép-kérdés. Az van, hogy én itt tényleg nem azt keresném, hogy ki a szép vagy nem, nem is beszélve más dolgokról, hanem azt, hogy valakinek a fizikai lénye vonz engem, vagy sem. – Abban biztosan megegyezhetünk, a Patrícia Schiffer egy szép nő (hogy további előnyeiről ne is beszéljünk), de engem az a típus nem vonz. Ezért kértem egy képet, amelyről – a tévedés kockázatával – sok minden leolvasható.

Köszönöm.

Na, megyek takarítani, annyi itt a porcsimbók.

Kellemes vasárnapot kíván: T.

Klára

Tivadar, mivel kedves leveleidben még mindig vegyesen alkalmazod a tegeződés és a magázódás eszközeit, ezért most ezúton fel tetszem ajánlani a tegeződést.

A szemüvegem mögött azért felsejlik a szemem is, de akkor majd még küldöm a másik szemem is, hátha beéred ennyivel.

Nos, Claudia Schifferre valóban nem hasonlítok, rá semmi esetre sem.

Amúgy, látom, ismét kiemelted a takarítás tényét, már-már következtetéseket lehet levonni belőle.

A kedves barát azóta kikelt a kisszobából? Csak aggódom, hogy ki tudod-e majd rendesen takarítani. Nem lesz útban? Hozott magával két üveg bort, vagy neked volt otthon? Csak érdeklődöm a további tanulságok levonása végett.

Régebben én sem szerettem napozni, nagyon ideges lettem a hosszú egyhelyben tartózkodástól, de ahogy öregszem, ez változik. Például időközben rájöttem, hogy a D-vitamin fontos. Neked is jó szívvel ajánlhatom.

És mi az, amit annyira szívesen csinálsz abból a pénzből, amit gyűlöletes dolgokkal keresel?

Üdv: Klára

(Melléklet: Klára másik szeme.)

December 8.

T.

Klára kérem, bravó! Ön felettébb firnyákosan válaszolgat nekem, önnek van stílusa! – Mellesleg, megtekintettem a kapott fürdőruhás asszonyt. Nem baj, hogy nem te vagy, mert a képen látható példány feltehetően túl sok is lenne nekem, ennél jóval kevesebbel is beérem.

De ha már így pertu lettünk, csak nem hagy nyugodni a kíváncsiság, végül is mi vagy te privátba’, valami hírös színészné7, hogy ennyire rejtőzködni kell? – Csak mert azok túl csapodárok nekem. (Most nem beszélve arról, hogy mit kezdenék magával a helyzettel.)

Hogy én mit csinálok? Történetesen, próbáltam befejezni a porszívózást, miközben ismeretlen asszonyok fürdőruhás képeivel borzolták a kedélyemet.

T.

Klára

Tivadar, ezt a közhelyet, de legalábbis szamárságot honnan veszed, hogy a színésznők csapodárok?! Netán előítéletes a gondolkodásod? Szeretném előre bocsátani: MINDENNEMŰ KIREKESZTŐ VISELKEDÉST ELUTASÍTOK, a legkisebb mértékűt is, ez roppant fontos számomra!

De nem vagyok színésznő, amúgy. Akik nem csapodárok, csak általában szeretik, ha mindenki szereti őket, ezért lesznek színészek, de ez sem igaz mindenkire, amúgy. Engem nem érdekel, hogy mindenki szeressen, elég ha néhányan, szóval ez a fajta személyiségproblémám nincs.

És miért nem árulod el, hogy mivel foglalkozol? Csak nem valami vállalhatatlan dologgal? … Drog, bűnszervezetben elkövetett dolgok, ilyenekre gondolok.

Klára

T.

Kedves Klára!

Köszönöm az eddigi figyelmet, attól tartok, mi alapvetően nem értjük egymást, szavaink lefordításához minimálisan is szótárt kellene mellékelnünk.

Sok sikert kívánok, „amúgy”.

T.

Ui.: Nem drog, nem bűn, a színésznők természetesen NEM csapodárok, az „előítélet” (nem különben a „kirekesztés”) randa dolgok, és jó, ha az embert nem mindenki szereti, az engem is gyanakvóvá tenne.

Bizony, ez a szamár Tivadar, a levelezésnek ezen a pontján, majdnem kereket oldott ebből a szépen induló randivonalas kapcsolatból, pedig érezte, hogy itt valami egészen más minőség lehet, mint általában. Nem a „drog” meg a „bűnszervezet” említése miatt, mert azok nagyon is tetszettek neki, hiszen azonnal vette kiváló humorukat, de Klára legutolsó közleménye (l. „előítéletes gondolkodás”, „kirekesztő viselkedés”) elkedvetlenítette, megérezte, hogy ezek csöppet sem ironikusan, hanem inkább halálos komolysággal lettek mondva. Mivel ki nem állhatta az általa csak „képmutató pesti picsák”-nak minősített női példányokat, ezért inkább a lelépés mellett döntött. (Mondjuk, az álszent férfiakat sem szenvedte, de azt gondolta, ennyi macsós elfogultság belefér.) – „Ki a tököm ez, hogy engem itt oktatgasson, s ráadásul ezzel a hülye polkorrekt dumával, mint valami fészbuk fapina”, fogalmazta meg a dolgot végül, a rá sok esetben jellemző brutalitással. Ebben a szövegben valóban volt egy jó adag előítélet, amit nem is különösebben rejtegetett. – És pár évtized élettapasztalat is; mi tagadás, nagyjából ennyi kellett ahhoz, hogy a hozzá hasonló nem túl okos, de szenvedélyes megfigyelők többé-kevésbé kiismerjék magukat az emberi lények közötti interakciókban. Ahogy egy barátja fogalmazta meg egy alkalommal: „Tudod, apám, az van, hogy még be sem fejezte az első mondatát, én már tudom az utolsót is. Asszem, megöregedtem.”

Ekkor azonban váratlan dolog történt.

December 9.

Klára

Értem. Akkor úgy látszik, mégis szükség lett volna a smiley-ra. Ennél a résznél valahogy éreztem. Szintén sok sikert kívánok, de azt hiszem, az utánam következőkkel egy kicsit engedékenyebbnek kéne lenned, így nem lesz könnyű.

Üdvök: Klára

Tivadar

Kedves Klára!

Meglepett. Merthogy nem számítottam válaszra. „Büntetésből” magázódni fogunk, nekem amúgy is ez a természetes ebben a kontextusban.

Viszont az is igaz, hogy némileg kioktatónak éreztem az „előítéletes gondolkodásról”, valamint a „kirekesztő viselkedésről” szóló megjegyzését. – Nem volt itt szó valaha iróniáról, humorról, erről-arról? Ugyan írásban kevésbé jön át, de én erre törekedtem, mindenféle jelek használata nélkül. Nos, hadd szögezzem le a következőket:

1. Engem a színésznők, s különösen az ő ilyen-olyan tulajdonságaik annyira érdekelnek, mint a mákos tészta, azaz semennyire. (Úúútálom ugyanis a mákos tésztát, bár még soha nem ettem, ami jóllehet logikailag nem stimmel, de szerintem érti.)

2. Tulajdonképpen igaza van: talán kicsit sértődékeny vagyok, és van bennem némi előítélet, nem is beszélve kirekesztésről. Minden vélt ostobasággal szemben előítéletes vagyok, és kirekesztem őket az életemből. – Tudja, mit! Jól teszem. Szarok (pardon) arra, ki és mit gondol bármiről, amiről én saját jogon és saját tapasztalatból gondolok valamit. (A tévedés kockázatával, természetesen.) De abban reménykedem, hogy időnként releváns gondolataim vannak, azaz bizonyos fokig értelmes vagyok, s időnként még szellemes is. – Talán mondanom sem kell, ez az önképem, amelyet a „világ” tesz majd a helyére.

3. Téved. Nem kell engedékenynek lenni, meg kell mondani, amit gondolunk, mert így tudunk hiteles személyiséggé válni.

4. Hogy mivel foglalkozom? Egy kereskedelmi ingatlanokat birtokló vállalatnál vagyok valami „valaki”, de engem ez olyannyira nem jellemez, hogy nincs arra szó. Valaha bölcsészkart végeztem, de az – mint tudjuk – nem kifejezetten életbiztosítás. – Ez? Ez kiválóan biztosítja a megélhetésem, a relatív függetlenségem és a többi. – Szeretem? Nem. Viszont megengedhetem magamnak, ha akarok, bármikor kiszállok és elmegyek hónapokra utazgatni ún. egzotikus helyszínekre, ami végső soron szegény, harmadik világbéli országokat jelent, de nekem tökéletesen megfelel. Így jobb?

Na, most jól kidühöngtem magamat. Maga jön!

Csókolom a kezét: T., aki tul.képpen Tamás, de valamiért azt gondolja, ha Tivadarnak nevezi magát, akkor nem ugyanaz a személy. – De! Ugyanaz.

Ui.: A „drog”, és a „bűnszervezetben elkövetett dolgok” jó szöveg volt. Csak így tovább!

December 10.

Klára

Kedves Tamás!

Tudtam. Tivadar utoljára egy Bilicsi lehetett.

Más. Ezek szerint elég csúnyát gondolhattál rólam, hogy még csak nem is feltételezted, hogy válaszolok. Egyrészt nagyon is ironikusnak szántam a mondandómat, talán csak nem fogtad. Másrészt van egy olyan vetülete is a dolognak, hogy állandóan ilyeneket kérdeznek, mondanak nekem ezen a felületen a kedves férfiak, amikor elmondom, hogy filmmel foglalkozom. Az egészből csak annyit fognak fel, hogy a filmekből a színészek látszanak, ergo csak színész lehetek. (És akkor most a rendkívül szellemes „pornó-e” utalásokat nem is említem.)

1. A mákostésztát én sem szeretem. Máris egy közös pont!

2. Azt gondolom, az én külalakom is hagy kívánnivalót maga után, itt inkább csak a lehetőséget nem akartam elvetni, hogy esetleg így nézek ki. De nem. Sajnos, nem. Bár jó úton vagyok efelé, mert ma például squasholtam. Mindazonáltal nem jellemző rám, hogy elégedett lennék magammal, ám már volt olyan, akinek nagyon tetszettem. Persze jólesett, nem mondom.

3–4. E kettőt most összevonnám: Az engedékenységet úgy értettem, hogy igenis meg kell beszélni a dolgokat, és jelezni, ha más gondolunk, de éppen te voltál az, aki a tisztázás helyett rögtön búcsút intett. Én például abbéli elkeseredésemben, hogy ezeken a felületeken már annak is örülni tudok, ha valaki ismeri a magyar helyesírás alapjait és nincsen elborzasztó személyiségzavara. Mára már egy kissé alább adtam az igényeimből. Arra jutottam, ha nem engedek, akkor gyakorlatilag egyedül fogom leélni az életemet. Abból azonban nem szeretnék alább adni, hogy nem akarok olyanok társaságában lenni, akik viccelődve négereznek, meg cigányoznak. Sajnálatos mód erre is volt példa. Egy másik társkeresőn („Csajok & Pasik”) például van egy teszt, ahol összesen két férfi volt, aki támogatta a melegek házasságát.8 Nem konkrétan rád céloztam, de korábban elhatároztam, hogy most már időben közlöm ezeket a fontos szempontokat. Ha valakinek nem tetszik, akkor ne raboljuk egymás idejét. S mikor te előítéletes(-nek tűnő) megjegyzést tettél a színésznőkre, eszembe jutott, hogy mellesleg megemlítem.

Legközelebb majd óvatosabban fogalmazok. Ha ugyan lesz legközelebb. Most pedig csak azért is kiteszem, bármennyire nem kéne állítólag:😊!

Üdv.: K.

December 11.

Tamás

Kedves Klára!

Tulajdonképpen kibékültünk. (Ami azért nem teljesen igaz, mert haragban sem voltunk.) Úgy hiszem, értem mit mondasz, és elméletileg igazad is van. De azt is levettem, hogy mi elég különbözően látjuk a dolgokat, vagy legalábbis máshova tesszük a hangsúlyokat, a legfinomabban fogalmazva is. Álláspontom szerint az enyém a némileg realistább megközelítés, ergo az ún. valósághoz is több köze van, de ez kétségtelenül vitatható. Nekem számos hozzád hasonló ismeretségem van, és azt hiszem, mindig előnyömre váltak a másfajta tapasztalatok is.

A film. Magam is nagy rajongó vagyok, sőt (a mai napság már ritka), moziba járó típus, filmekről esetlegesen tudnánk társalogni. Jelzem, a Mission: Impossible 16-ról biztos nem, de valahogy az az érzésem, ebben nincs hatalmas különbség köztünk. – Érdekes, az egyik utolsó jelentős moziélményem az Adél élete volt9, ami azért is furcsa egybeesés, mert te pont az ún. melegekről beszélsz. De az a film nem is róluk szólt, hanem a szerelemről, méghozzá olyan erővel, hogy belerendült az ember. (Ó, hogy még mindig mennyire rühellem én ezt a „melegezést”, annyira süt belőle, hogy ránk erőltették!)

A világ összes kérdése „komplex”, és én arra törekszem, hogy eszerint alkossak róluk véleményt, bár biztos nem mindig sikerül. És szerintem sem érdemes olyan társaságban tölteni időt, ahol „viccelődve négereznek, meg cigányoznak”; te az e szavakkal való ízléstelen viccelődésre gondolhatsz, amit én sem helyeslek, de attól még nem lehet betiltani a szavakat! – Kiváltképp, hogy ezek a szavak csak újabban lettek tabusítva, korábban senki nem gondolta, hogy „rossz” szavak lennének. Jelentettek valamit, amit mindenki értett. De most egyszer csak baj lett velük, mert egyesek úgy gondolják, hogy ha egyszer valaki sértő szándékkal használta őket, onnantól megbüdösödtek. – És ha valaki leíró szándékkal használja őket, vagy mert így rögzült mikor rögzült, akkor azt lehet? Hogy is van ez? Számos kérdésem lenne e tárgykörben.

Egyébiránt, a helytelen vélemény is vélemény. Szerinted a négerek meg a cigányok nem használnak „illetlen” szavakat mikor rólunk beszélnek? Biztosan használnak, elvégre ők sem különbek nálunk. (Nálunk? – már amennyiben kegyed sem néger vagy cigány, mert ezt, komolyan vehető illusztráció hiányában még nem lehet teljes bizonyossággal kimondani.)

Összefoglalva: valószínűnek tartom azt is, hogy jókat tudnánk vitatkozni, már amennyiben mellettünk lenne az a bizonyos szótár, mely a fogalmakat egyértelműsítené.

Na, megyek, mert mindjárt ráesik a fejem a klaviatúrára. Alkalomadtán beszéljünk még.

Üdvözlettel: Tamás

Klára

Nos, igen, kedves Tamás, bizonyára tudnánk. De nem mindegy, hogy azt a sok tapasztalatot hogyan dolgozzuk fel, hogy csak úgy átsuhan, vagy valami mélyebb nyomot is hagy. Kissé erőltetett fejtegetésedben egy csomó problémát látok, de ebbe most nem mennék bele.

Ellenben ideje tisztázni bizonyos alapkérdéseket, már ami minket illet. Én például, mielőtt elfelejtenék szólni, valójában 42 éves vagyok. Asszem’ kb. 30-nál megálltam a számolással, és nem is volt még olyan, aki 32-nél többnek nézett. És most itt ki kell tennem a jelet:😊.10 Legalább időben jeleztem a malőrt.11 Furcsa mód az a szomorú tapasztalatom, hogyha a valóságot írnám be, akkor a világon senki sem állna velem szóba. Így sem nagyon. A többi igaz. Már a nevemet kivéve.

A meleg létező szó, immár jó ideje használjuk szexuálisan kisebbségi helyzetű egyénekre és az ő csoportjaikra. (Lásd: melegek.) A szóval ők is azonosulnak, ezért jobban tennéd, ha nem kifogásolnád, mert a nevetségességig anakronisztikussá válsz. Te is megválaszthatod, hogyan hívjanak, nem?12 Amúgy meg nem tudok jobbat.

Tulajdonképpen félreérthető voltam, nem cigányoztak meg négereztek, egyszerűen csak használták ezeket a kifejezéseket, és én ezt sem szeretem.

Én csak a Mission Impossible 17-et láttam. Az szuper volt.

Üdv: Klára

Tamás

Te jó Isten, Klára! Hát, hogy fogom én ezt az információt feldolgozni? Maga már 42 éves, és még mindig férfiak után érdeklődik! Pedig – ha meggondolom – már csak kötögetnie meg horgolásznia szabadna. Lehet, hogy a neve sem Klára? És nem is Bársony? – Már elnézést, én nem szeretnék ízléstelen lenni, és csatlakozni a „kedves férfiak” azon csoportjához, akikben felmerülnek kérdések, de nem (hogy is mondjam csak) „bizonyos típusú” filmalkotásokban szoktak ilyen álneveket használni? Igaz, kizárólag külföldi nyelven: Claire Velvet például. Na, hogy hangzik?

Tamás

Ui.: Nekem egy kicsit olyan „négeres” szám van; jó vastag és húsos, és volt, hogy cigánynak néztek, mert sötétebb a bőrtípusom. – Ezt így lehet?

Klára

Lehet, csak ízléstelen, mert provokációs célzattal mondod.

Igen, igen, most tanulok horgolni, csak az ilyen finommotorikus tevékenységektől egy idő után ideges leszek. De az az igazság, hogy ez nem az én elvárásom magammal szemben, hanem a férfiak elvárása velem szemben. Vagyis nem is elvárása, mert már tojnak rám, hanem az ELŐÍTÉLETE!

A Bársony egy szép vezetéknév, ismerek több ilyen nevűt is, exkluzíve magamat.

(Melléklet: horgolt ruhadarabok – képsorozat)

December 12.

T.

Klára, maga kishitű! De hát meg sem mutatja magát, hogy akarja, hogy körüldongják?! Bezzeg, ha megmutatná, lehet, hogy csak úgy dőlnének a „kedvelem” jelzések, nem is beszélve a pontokról.13

Jön nekem itt ezzel az „előítélettel”! – De Klára, kérem, mindenki előítéletekkel éli az életét, ettől tudja túlélni. Na, ehhez mit szól! Squashol, úrinő, horgol. Ha nem Klára, akkor mi, szabadna kérdeznem?

A Bársony szép név, ebben teljesen igaza van, csak úgy vélem inkább egy regényalak neve, mint a magáé.(jel)

Na, megyek, lepihenek. Van egy könyvem, amelyet illene mindennap tovább olvasnom. Nem teljesen az én fazonom, de állítólag nagy művész úr írta, egyébként pamuknak14 híják. Azt saccolom, úgy két oldalt fogok bírni.

Csókolom: T.

Éva (a valós)

Bár így is éppen elegen találnak meg, csak pont azok, akiknek nem kéne. A love.hu a legdurvább, ott szinte csak szexmániás, gyakorló elmebetegek írnak. (Egy kép nélküli nőnek!)

És mondd csak, te merre laksz?

Éva (a valós)

ui.1: A squasholás egyelőre csak inkább próbálkozást jelent.

ui.2: A pamukos részt (ami valami népi nyelv lehet), nem teljesen sikerült dekódolnom.

ui.3: Tényleg fárasztó lehet ez a munka, ha ilyen hamar kidőlsz. Megjegyzem, én a világon semmit sem csinálok egész nap, mégis elfáradok.

Tamás

Kedves Éva! (Jobb is, a Klára utoljára a Tolnay volt, de ő is csak felvette és becéztette magát.)

A love.hu-t nem ismerem, de a nevéből ítélve, nem is szeretném megismerni. Bevallom, én is láttam pár „szájtot” a randivonalon túl is. Elég volt egy pillantás, és menekülőre fogtam.

Igen, „írta” helyesen. Orhan Pamuk, török író, mágikus realizmus, állítólag, Nobel-díj, bla-bla, a könyv címe: Az ártatlanság múzeuma. – Valami miatt úgy érzem, kötelező olvasnom tőle. Szép és érdekes szöveg, ún. egzotikus, de annyira unom, hogy kb. két hete nem jutok előre benne.

Valahol Bel-Budán. Számít? Állítólag világnézet. De laktam Pesten is, elég sokáig. (Akkor eszembe sem jutott, hogy számít.) De ebben lehet valami, ugyanis kicsit mindig azt éreztem, mintha az Alföldön lennék, ami nálam annyit jelent: valami idegen helyen.

Squashol. Az állítólag jó kemény! Jó kondiban lehet.

Tamás

Éva

Én a letisztult dolgokat szeretem, úgyhogy a horgolásban nem vagyok képes kibontakoztatni magamat.

Amúgy, nagyon kedvesen elmagyaráztad nekem a Pamukot, most én sértődjek meg?

Ami azt illeti, nem vagyok jó kondiban, mert csak nemrég kezdtem. De nem eszem gyorsan felszívódó szénhidrátot és tejtermékeket, szóval csak zöldséget, gyümölcsöt, meg magvakat. Néha egy kis csirkemell, esetleg hal, azóta jobban vagyok, és remélem még jobban leszek.

December 13.

Tamás

Kedves Éva, ennek különösen örülök! (Mármint, hogy jobban lesz.)

Most hirtelen nem is tudom, mivel kezdjek a sok téma közül. Mondom szépen sorban. A kézimunka-dolgot föladom, de amit küldtél, igazán mutatósak. (Mármint azok a páncélingszerű öltözetek.) Most eltekintve attól, hogy neked, azt hiszem, nincs közöd hozzá.

Igen, igen, Orhan Pamuk. Ne sértődj meg, megértettem, hogy ez számodra evidencia. Elnézést.

Gyakorlati információ. El leszek tűnve pár napra, ugyanis elutazom vidéki dácsámba, ahol is P. István asztalossal van randevúm. Nem homoerotikus közlemény, üzleti megbeszélés. Valamikor vasárnap leszek, laptop vive, néha (ritkán) rápillantva. Kicsit van internet is, az a bedugós fajta, de nem szoktam gyakran dugdosni.

Én eszem, amit találok, ezért a büntetésem rettenetes lesz. (Egyszer, mikor Ázsiában voltam, nem ettem hónapokig kenyeret, úgy 10 kiló ugrott le rólam. Na, az tetszett!)

Tamás

Éva

Oh, újra tegezve vagyok, mennyi öröm! Akkor jó gyalulást kívánok.

Bizony, bizony, a glutén gyakorlatilag méreg!

TARTALOM

Bevezetés

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

Finálé és utóirat

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Alegreya Sans – SIL Open Font License

Alegreya Sans SC – SIL Open Font License

Lekton – SIL Open Font License

Noto Emoji – SIL Open Font License

Noto Music – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License