Borítókép: Havancsák Gyula

Tördelés: Kühne Andrea

Copyright © Lőrinczy Judit, 2018

Cover copyright © Havancsák Gyula, 2018

Első kiadás © GABO Kiadó, 2018

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus verzió v1.0

ISBN 978-963-406-672-9

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Meredek ösvény vitt a hegygerincre, a duzzasztógát közelébe. A fiatal férfi sokszor megtette már ezt az utat, ismert minden kavicsot, kiálló gyökeret. Lábán csak egy szakadt cipőt viselt, a fűszálak elvágták csupasz bőrét. Sebeibe izzadság folyt, mégsem érezte a csípős fájdalmat. A mélységen járt az esze. Feljutni, a gátra menni, lenézni. A mélybe, annál is mélyebbre nézni ismét: az ihlet forrásába.

Útközben kifulladásig szavalta ezredik cenzúrázott versét. Hosszú volt, félkötetnyi, de fejből tudta minden strófáját.

Végre felért a gerincre. A növényzet szinte teljesen benőtte az utat, rajta kívül nem járt erre senki. Megtalálta a kiálló sziklát, ahonnan minden alkalommal kinézett a melankólia forrásaira épült városra. Már alkonyodott, Sadness Springs távoli gázlámpáinak fényei sorra kigyúltak.

A szikla forró volt, amikor ráült, és azután is melegítette a költőt, hogy a városon túli tenger horizontján végre letűnt a nap. Miután teljesen besötétedett, a férfi elindult, hogy megtegye a duzzasztógátig hátralévő kilométert. A vadcsapás, amelyen haladt, keresztezte a régi, töredezett autóutat. Ott kényelmesebb lett volna a gyaloglás, mint az indás ösvényen, de észrevétlen akart maradni, ezért a fák takarásában, a sötétben folytatta útját. Néhány perc múlva, ahogy a sziklák és az erdő megritkultak, meghallotta az alázúduló víz morajlását. Mélyet szívott a hideg, párás levegőből. A gát közelében lekuporodott, a túloldali fényeket nézte a gátőr szolgálati házánál. Semmi mozgás. Néhány gázlámpa a gáton is világított, de a fényük nem volt elég erős, hogy felfedjék a költő jelenlétét. A gát közepéig surrant, kikerülve a lámpák fénykörét, és a fél méter széles betonkorlátra könyökölt. Felhúzta magát annyira, hogy kinézhessen a mélybe, aztán feljebb, távolabb, Sadness Springs irányába.

Érezte a talpa alatt remegő erőt, ahogy a duzzasztógát zsilipjei átengedték a robajló vizet. Szinte megsüketült a hangjától. Tekintetével követte a mesterséges vízesést. A szabályozott, kecses folyó néhány kilométerrel arrébb eltűnt egy kanyarulatban. A költő tekintete ismét visszatért a közvetlen mélységre. Nem lehetett több százötven méternél.

– Nyílj meg – suttogta. – Nyílj meg!

Saját magához beszélt. Lehunyta szemét, és kinyitotta a másikat. A betonra fektette tenyerét, ujjait széttárta, a hártyák remegtek közöttük. Érezte a betonból áradó meleget, de mást is. A gát üregét, amelyben az ihlet forrása lakozott. Csak egy pillanat műve volt belenézni a szemébe, és megnyílt a másik világ. Ezúttal a csillagos, éjszakai égen szárnyalt, alatta egy lángokban álló város – talán éppen Sadness Springs –, aztán egy távolba kanyarodó, poros út, végül a tenger vizében feszülő, jéghideg drót, amelyet egy nagy hajó húzott maga után. Mindez nagyon furcsa volt és értelmetlen, de aztán hirtelen minden képkocka a helyére került. Megérteni vélte az álom tünékeny logikáját. Múlt, gondolta először, vagy jelen, aztán színtisztán úgy érezte, a jövőt látja.

Az álom logikája csak ébredéskor bomlik fel. A lelke mélyén tudta, hogy hiba volt idejönnie. Miféle erő képes időn és téren át látni és láttatni? Miután rájött, mi rejlik a mélyben, a szarkofág börtönében, nem lett volna szabad újra eljönnie. Valaki okkal zárta be oda. De többé nem tudott ellenállni neki, a mélyben lakó a hatalmába kerítette. Véletlenül fedezte fel, aznap, amikor a cenzor kijelentette, még a nevét sem adják közre, nemhogy a verseit. A mélybe akarta vetni magát, azért jött a gáthoz. Tenyerét a betonra fektette, hogy felkapaszkodjon a korlátra, és abban a pillanatban megérezte a jelenlétet. Soha nem tapasztalt ahhoz foghatót.

„Nyílj meg!” – zengett ezúttal a mélység, és a költő egy pillanatig úgy érezte, a duzzasztógát megremegett, sőt, kilengett. Talpa alatt hullámzott a föld, felkavarodott a gyomra. A képek egymást váltották, a színekből és árnyékokból alig tudott felfogni néhány filmkockát. Lassabban, kérlek, lassabban. Megint úgy érezte, hogy szárnya nőtt. A villódzó képsorok lelassultak, az éjszakai város felett vitorlázva találta magát. Csontjai megteltek levegővel, és ő eggyé vált a széllel.

Taszítottak rajta: mintha kifogyott volna alóla a levegő, és a világ elsötétült.

„Nyílj meg!” – sürgette a hang, melyet csak ő hallott, csak ő érzett. Szeretett volna elszakadni, ellépni a korláttól, de a tenyere szinte egybeolvadt a betonnal. Az lehetetlen, gondolta elméje utolsó szikrájával, mielőtt a mélyben lakó bekebelezte a tudatát.

A sötét üregben a zsilipeken átbukó víz hangja vette körbe, érezte a falakból szivárgó hideg nedvességet. A falra ütött; a fájdalom a karjába hasított. Testét a hideg ellenére forróság öntötte el. Átalakulás. A szarkofágbörtön váratlanul szűknek bizonyult. Átalakulás ezredjére, hiábavalóan. A lény elcsüggedt. Itt nem bonthat szárnyakat. A költő elméje a felszínre bukott, ahogyan a zsilipeken átzúdul a víz. Egy pillanatig látta magát a gáton állni, hártyás keze a korlátra simult. A jelenés eltűnt; ismét a szűk tér és a robajló, dübörgő hang.

„Nyílj meg!” – üvöltötték egyszerre, de a szarkofágot alaposan lezárta a lény és a költő együttes erejét is meghaladó, ősi akarat.

A lény elfáradt, és a költő váratlanul a korlátnál találta magát. Felébredt. Tenyere alatt a beton kihűlt. Zihált, a hideg kövezetet tapogatta, hátha visszatér a remegés, hátha ismét megérzi a jelenlétet, ám a duzzasztógát mintha soha nem is rejtett volna semmit. Csak képzeltem? Mindig csak képzeltem? Üresség és kétely fogta el, homlokát egy percre a hideg betonhoz érintette.

– Mit láttál? – kérdezte egy hang a háta mögött.

A költő riadtan megperdült.

Két férfi állt a gázlámpák fénykörén kívül, néhány méterre tőle. Csak a sziluettjüket látta. Az egyikük cigarettára gyújtott, arcát egy pillanatra megvilágította a gyufa lángja. A szeme felragyogott, mintha aranyból lett volna. Aztán a költőhöz lépett, miközben a másik, aki a helyén maradt, újra megkérdezte:

– Mit láttál?

– Én… csak levegőzöm – felelte óvatosan a költő. Észrevette, hogy a dohányzó férfi ujjai között is hártya feszül, és ettől megnyugodott. Fajtabeliek, nem emberek. Az idegen átnyújtotta neki a cigarettát. A költő elfogadta. Mélyet szívott belőle, aztán visszaadta. Jó minőségű dohány volt, nem az a feldolgozott papírhulladék, amihez szokott. Nyomban ellazult tőle.

– Szeretnéd őt újra látni, igaz? – szólt megint a távolabb álló. A költő bólogatott. – Hát csak rajta – suttogta. – Fordulj vissza hozzá, tedd a kezedet a korlátra. Vár rád.

A költő engedelmeskedett. A remegés azonnal megrezegtette a hártyáit. A dohányra gondolt, ez is olyan, mint egy slukk. Nem tud nélküle élni. Az ihlet forrása, akihez és aki miatt a verseit írta.

A cigarettás férfi a derekánál ragadta meg a költőt, aki még fel sem ocsúdott, átbukott a korláton. Először azt hitte, megint szárnyai nőnek. Egy pillanattal azelőtt jött rá, hogy nem így van, mielőtt összezúzta volna magát a mélyben.

Egy kiáltás sem harsant; ha így is lett volna, az alázúduló víz elnyomja a hangját.

1.

A tél előérzete

Égethetünk könyveket, felkoncolhatunk tudós elméket, de mindig jön majd valaki, aki rámutat az igazságra.

Gustavo Omerigo beszédéből; elhangzott a Sadness Springs Hajózási és Vasúttársaság 1045. évi IV. zárt körű ülésén

A hideg, szeles délután havat ígért.

Abe Kaledon belépett Sadness Springs Városházának óriási kapuján. A tíz méter magas, történelmi jelenetekkel borított ajtószárnyakat tíz éve tárták ki: a munkáslázadások idején a karvastagságú vaspántok megrogytak az üvöltő tömeg faltörő kosban egyesült erejétől. A középen ütött lyuk a két szárnyon félkörre vált szét, Abe fejével egy szintben. A szilánkos felületet legyalulták, de az óriási réseket nem töltötték ki, az ajtószárnyakat a padlózathoz rögzítették. Bár a kaput soha többé nem zárták be senki előtt, a város többi lakójához hasonlóan Abe sem jött ide szívesen.

A tágas előcsarnokban a jól öltözött hivatalnokok és a fejüket tekergető, bizonytalan ügyfelek lépte tompa zajt csapott. A visszhang félelemmel vegyes méltóságot kölcsönzött az épületnek, akárcsak a Sárga-Határ-hegység csipkés ormainak, ahová most Abe legszívesebben menekült volna. A terepmunka idején minden annyira egyszerűnek tűnt.

A cédulájára nézett, izzadt tenyerére ragadt az elmosódó tinta. Újra és újra ellenőrizte a számokat a tábla előtt, amely eligazította az időpontra érkezőket. A behívottakat.

Az emeleten eltévedt, remegett, mire az időpontja előtt alig néhány perccel végre megtalálta az irodát, ahová rendelték. Szíve hevesen dobogott, órák óta a berendelés okán tépelődött. Mi másért tették volna, mint a Gondvána-elmélet miatt? Egyetemi – tartományi – pénzből kutatott, ugyanebből a pénzből utazott a határvidékre, és egyetemi gondozásban jelent meg a tanulmány. Azóta eltelt fél év, és Abe hiába remélte, hogy legalább a kronogeológiai tanszéken kialakul némi tudományos vita, hallgatás fogadta. Most, hogy a Városházára rendelték, attól félt, mindez csupán vihar előtti csend volt, a bürokrácia láthatatlan fogaskerekei beindultak.

A hosszú folyosón dohányfüst szaga terjengett. Az ablakokat súlyos, vörös bársonyfüggönyök határolták, az ablakok közti falrészek előtt párnázott ülőhelyek és komor tekintetű mellszobrok váltakoztak. Névtelen hivatalnokok. Városvezetők. Szabadságharcosok. Ki tudja, egy nap talán a munkáslázadások bebörtönzött, véreskezű vezetői is így lényegülnek át. Mellszobrokként merengenek majd egy hivatalban, a megváltozó szélirány és emlékezet kedve szerint.

A folyosó vége balra kanyarodott, de odáig nem kellett elmennie. Megtalálta az irodát a számozás alapján: Debóra Gretchen főtanácsos titkársága.

Az órájára nézett, felsóhajtott. Egy perc maradt. Amikor az is lepergett, tanácstalanul körbenézett. Mióta kilépett az emeletre a páternoszterből, egy lélekkel sem találkozott. Megfordult, hogy ülőhelyet keressen. Csak ekkor vette észre a közeli függöny takarásába húzódott egyenruhás, sötét bőrű férfit. A tintaember ugrásra kész terpeszben állt, őt figyelte, fekete arcában világított a szeme. Abe zavarba jött, biccentett a katonának. Az alig észrevehetően viszonozta. Abe nem látott nála fegyvert. Ha le akarna tartóztatni, már megtehette volna. Talán ő is csak egy ügyfél, nyugtatta magát, de megint érezte, hogy elönti a hátát a verejték. Lába remegett, leült egy süppedős, párnázott padra.

Az órájára nézett. Nem ér haza időben. Talán mégis meg kellett volna kérnem Dmitrit, hogy telefonáljon Okszánának. Abe nem a hívást drágállotta. Tudta, hogy a felesége nagyon aggódott volna, ha elmondja neki, a Városházára rendelték.

Lopva az egyenruhás tintaemberre pillantott, de az eltűnt. Abe előrehajolt, hogy jobban lásson a függönyöktől és a szobroktól, de a folyosó üres volt. Lassan megnyugodott, az egyik ablakhoz lépett, és kinézett: a Városháza egyik szűkös, belső udvarára látott. A mélyben csillogó, fekete automobilok parkoltak, a szállingózó hó megtelepedett rajtuk. Abe falujában, Kenagnamban még a ló is a gazdagok kiváltságának számított, a szegények szamarakat és kecskéket tartottak. Ha kell, azok is elhúznak egy kisebb szekeret. Abe tízéves volt, amikor apja úgy döntött, a Fekete-Határ-hegység kopár fennsíkjain nem tudnak megélni, és mint sok más család akkoriban, ők is a tartomány városszörnyetegébe, Sadness Springsbe települtek.

Abe-nek a városházi behívó láttán többször is eszébe jutott, hogy talán mégis jobban tette volna, ha apja örökébe lép, és átveszi tőle a kis vegyesboltot a Toronyóra utcában. Aztán persze arra gondolt, hogy ugyanúgy nem vitte volna semmire: az üzlet a Fénytelen Éjszakán ment tönkre, amikor egy teljes éjen át nem volt áram az egész városban, és másnap reggel az öreg jégszekrényeket nem lehetett újra bekapcsolni. A család még néhány évig kölcsönökből élt, aztán Abe idős szüleit a két bátyja – akik időközben a Fehér-Határ-hegység bányáiba mentek dolgozni – elköltöztette Sadness Springsből. Talán mégis velük kellett volna mennem. Akkor nem ülnék itt, kihallgatásra várva.

Abe azonban mindig is a könyvek rabja volt, a nehéz fizikai munkát kevésbé bírta, mint a testvérei vagy az apja. Az üzletben is jobban érdekelték a számok és a papírok, amit viszont az apja és a bátyjai nem szerettek. Dmitrit – a koszos utcakölyköt, a tanulmány társszerzőjét, tudós barátját – akkor ismerte meg, amikor az üzlet előtt a járdán ülve a cégért kellett volna kifestenie. Dmitri, aki felnőttként aztán a terepmunkáikon a térképeket és a helyszíneket rajzolta, olyan táblát készített a vegyesboltnak, amely éveken át vonzotta a környékbelieket. A két fiú barátságot kötött, kemény munka és hajnalig tartó tanulás révén mindketten az egyetemen, a kronogeológiai tanszéken kötöttek ki. Abe felsóhajtott. Mintha egy másik életben lett volna.

A folyosó mélyéről kopogó léptekre lett figyelmes. Kisvártatva szürke kosztümös, haját magasra tornyozó, szokatlanul erős sminket viselő nő jelent meg. Túl fiatal ahhoz, hogy ő legyen a főtanácsos, morfondírozott Abe. Legyőzte a kísértést, hogy megszólítsa. Még visszakérdezne, és akkor mit mondana, miért van itt? A Gondvána-elmélet csak egy ötlet, egy gondolatkísérlet, ezt fogja válaszolni. Semmi több. Egy fiatal tudós szeszélye. Nem tarthat érdeklődésre számot. Kronogeológiai körökben sem váltott ki semmiféle visszhangot. Csoda lesz, ha megtarthatom az egyetemi állásom. Más téma után kell majd néznem.

A hivatalnoknő végigmérte a tudóst, aztán belépett a titkárságra. Abe egy röpke pillanatra belátott a napsárga lámpafényben fürdő, futónövényekkel és vörös, rozsdafenyő asztallal berendezett előtérbe, ahonnan még egy iroda nyílt. Élénk hangzavar csapta meg a fülét, kiskanál verődött porceláncsészének, valaki csilingelőn felnevetett, aztán az ajtó becsukódásával ismét csönd lett.

Abe a tenyerébe temette arcát.

A hegyek között minden olyan egyértelmű volt. A falvak füstje, amint fellebeg az égig, és szétszóródik. A hang terjedése, a csapongó visszhang… a határ rejtélye pedig úgy vonzotta őt, mint a mágnest, amióta csak az eszét tudta.

– Azon az ormon túl – mondta két mély lélegzetvétel közt Ta Pa Ta, a falu főnöke Abe-nek és  Dmitrinek. A helybeli férfi a legmeredekebb, csak nyáron járható, meredélybe vesző ösvény végén várta be őket. Ta Pa Ta nélkül gyorsan eltévedtek volna.

A törzsfőnök szavai folytatásért kiáltottak, de Abe addigra már megszokta a sárga-határ-hegységi vörösemberek beszédét. Nem szóltak sokat, és a mondandójukat is mindig elharapták. Minek mondják ki a nyilvánvalót? Abe magában elmosolyodott. Azon az ormon túl. Hogyan folytatná a mondatot? Megváltozik a világ. Azon az ormon túl. Nincs tovább. Vagy: ott fekszik a Minden. Ott vár Gondvána. Azon az ormon túl. Ahonnan nincs visszaút.

És ez sem volt igaz. A faluban találkozott egy öregemberrel, aki a falusiak szerint odaátról érkezett. Egyszerűen megjelent a határra vezető ösvény végén. Amikor Abe beszélni próbált az idős férfival, rájött, hogy miért vették semmibe olyan könnyen a históriáját. Az öregember elvesztette a józan eszét, ha egyáltalán volt neki valaha. Amikor Abe leült vele, hogy beszélgessenek, az öregember váratlanul megragadta a vállát, és egyre csak azt hajtogatta, ne térj vissza! Ne térj vissza soha!

Abe nem értette. Az öregember elsírta magát, szorítása egyre erősödött, Abe meglepődött, hogy milyen erő élt abban a remegő, erekkel átszőtt kézben, melyet végül Dmitri és Ta Pa Ta fejtett le a válláról. Bárki őrült mondhatja, hogy járt odaát, és visszatért, legyintett a históriára Dmitri, ám Abe azóta sem tudott szabadulni az öregember emlékétől, parázsló szemétől. Vajon hogy értette, hogy soha ne térjek vissza?

Az öregembert csupa rejtély övezte. A falu főnöke és az egyik fia látták meg, amikor visszatért – megjelent az ösvény semmibe vesző végén, alig néhány hónappal korábban, hogy Abe és Dmitri megérkezett a terepre –, márpedig mi oka lett volna erről hazudni Ta Pa Tának? Aki csak hetekkel a terepmunka megkezdése után szólt az öregről, amikor már megismerte a két tudóst. Megeskette őket, hogy nem beszélnek róla senkinek, amíg a vénember életben van. A törzsfőnök nem akart felhajtást, nem akarta, hogy mások érkezzenek a faluba, és úgy tűnt, azt sem akarja, hogy az idős férfit elvigyék. Abe először nem értette, Dmitri azonban elmagyarázta neki, hogy Ta Pa Ta bizalmatlan a fővárosból érkező idegenek iránt, hiszen őket is nehezen fogadták be. Az öregember aznap halt meg, amikor Abe és Dmitri a hazaindulást tervezték.

Egy tudós nem sokat kezdhet a puszta megérzésekkel, végképp nem egy kudarcba fulladt beszélgetéssel. Az egyetlen, Abe által ismert ember, aki állítólag járt odaát, és visszatért, nem tudta elmesélni neki, mit látott. Az sem jelentett sokat, hogy a férfi fehér pergamen bőre elütött a helyiek rozsdaszínétől, tehát tényleg nem közülük való volt. Bizonyíték kell az elméletre, a kézzelfogható fajtából. Az öreg visszatérése – ha tényleg járt odaát – a véletlen műve lehetett, semmi több. Halálával az utolsó, halovány bizonyíték is elenyészett. Tíz év kutatás után hiábavalónak tűnt az elmélet egésze. Igen. Majd ezt fogja mondani annak az akárkicsoda főtanácsosnőnek odabent, a napsárga irodában. Ez csak egy cikk volt, szócséplés, mert szószámra fizették, kellett a betevő falat, Okszána terhes, tudja? És nincs bizonyíték. Felejtsenek el!

Abe elgondolkodott, valóban el tudná-e felejteni az elméletet. Még mindig érezte az őrült öregember szorítását a vállán, ha felidézte a találkozást. Abe távolról látta a holttestét, amikor a falusiak temetni vitték. Megadták neki a szokásaik szerinti tisztességet, pedig a nevét sem tudták. A szél belekapott ősz hajába, arca furcsán kisimultnak tűnt, mint egy szoboré. Az öreg mosolygott. Abe ettől kezdve nem tudott szabadulni a gondolattól, hogy azért halt meg, mert végre találkoztak. Ta Pa Ta megsejtette Abe érzését, és a hazaindulás napján azt mondta neki: – Benned látta magát.

Abe nem csak ezt a néma öreget nem tudta feledni. A másik férfi itt, Sadness Springsben, egy lelakott, bérházi, szoba-konyhás lyukban ülve beszédesebbnek bizonyult: könyörgött, hogy addig ne adja közre a tanulmányt, amíg ő meg nem hal. Görcsös kezével kopott fotelje karfájába kapaszkodott, és azt bizonygatta, rákényszerítették sok-sok hazugságra, de sosem festette át a madarak tollát. Azok is mind odaátról érkeztek, akárcsak a néma öreg Ta Pa Ta falujában. Abe szerette volna megígérni a dohos, alagsori lakásban tengődő vén tudósnak, hogy várni fog, de nem tehette. Ha csak egy napot is késlekedik, elveszti a megjelentetés jogát. Úgy érezte, hadakozik az egyetemi vezetéssel, és minden mindig csak egy hajszálon múlt: a hiányzó műszert megkapta, de csak egy órával a tanulmányútra indulás előtt. A hiányzó összeget kipótolták, de csak a határidő lejártának napján. A tanulmány utolsó mondatát a leadás napjának reggelén írta. És most tessék, itt ül, behívatva, mert az elmélete megjelent. Dardét, a madarak tanulmányozóját pedig nem sokkal később felakasztva találták a pincelejáró foghíjas lépcsője fölött. Aznap, hogy Abe megtudta, alaposan leitta magát, holott ez nem volt szokása. Dmitri hiába mondogatta neki, hogy Onri Erich Darde nem először próbált magával végezni, a különbség csak annyi, hogy ezúttal sikerült. Semmi köze a halálához a Gondvána-elmélet megjelentetésének.

Abe sokszor megfogalmazta magában, ha tehetné, a néma öreg sorsát választaná Dardéé helyett.

Mialatt a folyosón várakozott, az is eszébe jutott, talán azt kívánják majd tőle, hogy nyilvánosan tagadja meg. Nem ő lenne az első, sem pedig az utolsó, aki megteszi. Két nap, és elfelejti mindenki. Egy nap én is egy nálam fiatalabb tudósnak könyörgök majd a székemben ülve? Egy taknyosnak, aki valami irattárból előkotorta és leporolta a Gondvána-elmélet lapjait? Nem vagyunk egyedül ebben a világban, a tartományt körbevevő illuzórikus falak áttörhetők, és a túloldalon ugyanolyan, vagy a miénkhez hasonló civilizációk várják, hogy kapcsolatba lépjünk velük. Miért léteznek a hártyások, miért létezik olyan sokféle ember, tintafélék, fehérfélék, vörösemberek? Még a neveink is olyan különbözők. Abe Kaledon mindig azt remélte, hogy átléphet ezeken a falakon – vagy, ahogy más kronogeológusok nevezték, határsávon –, ám most, a hivatal jellegzetes szagú folyosóján várakozva csak egyetlen dologra vágyott: hazamenni Okszánához.

Hangtalanul nyílt az ajtó, az éppen a szemét dörgölő Abe csak a fényességből érzékelte a változást. Rögtön felkapta a fejét. Egy idősebb, komor nő megnyúlt árnyéka egyenesen Abe cipőjének orrára vetült. Ennek láttán egy belső hang azt súgta neki, álljon fel, aminek Abe ijedten eleget tett.

– Abe Kaledon – szólt a nő reszelős, dohányfüstös hangon. – Debóra Gretchen főtanácsos vagyok.

– Főtanácsos asszony – hajtott fejet a tudós. Dmitri mondta neki, hogy tegyen így, ha megszólítja a hivatalnokot. Abe csodálkozott, hogy a nő kijött elé a folyosóra. Miért nem a titkárát meneszti értem? Meg akar nézni magának?

– Magasabb, mint gondoltam.

Abe csodálkozva felnézett.

– Asszonyom?

– Jöjjön beljebb – mondta a nő parancsoló hangon, és az előtérbe kísérte a tudóst, ahol szemközt egy asztalnál ült a titkárnő, és gépelt valamit. Talán jegyzőkönyv készül, töprengett Abe.

Az egyik falon nagy méretű lovas festmény lógott, a másik oldalon három széket és egy asztalkát helyeztek el. Abe három csésze nyomát fedezte fel, a nedves körök megcsillantak a lámpafényben. A főtanácsosnő az egyik székre mutatott, Abe helyet foglalt, vele szemben pedig Debóra Gretchen.

– Maga írta azt a tanulmányt?

– Igenis, kérem. Én és… – elharapta a mondatot. Talán jobb, ha Dmitri nevét nem említi meg, bár másodlagos társszerzőként szerepelt.

– Lenyűgözte vele a vasúttársaságot. De a városi tanácsot nem. Megtartották már az egyetemi nyilvános vitát?

– Még nem, asszonyom.

– Főtanácsos asszony.

– Elnézést. Még nem tartották meg a vitát, főtanácsos asszony – felelte Abe, és sejtette, hogy a nő olyan kérdéseket tett fel neki, amikre maga is tudta a választ. Ez afféle hivatalnokszokás, mondta egyszer Dmitri.

Az idősebb nő bőre szürke volt, akár a hivatal folyosóján terjengő füst. Egykor sötét haját kontyba tűzte, szemét enyhén kifestette. Ajka pengevékonyra szűkült, úgy nézett Abe-re, mint egy hüllő.

– A tanulmányában… tartományi politikai kérdéseket feszeget. A városi tanács szerint túlterjeszkedett a tudományosság határán, amikor a következtetéseit levonta. A városi tanács feddésben részesíti önt, és a nyilvános vitát egyelőre elhalasztják.

– De miért? Meddig? – szakadt ki Abe-ből, és rögtön megbánta.

A nő szinte szánakozva nézett rá, aztán az arca ismét megkeményedett.

– A városi tanácsnak meg kell vizsgálnia bizonyos… biztonsági kockázatokat. Ennél többet nem mondhatok. Ha úgy döntenek, hogy a tanulmány nyilvánosan megvitatható, értesíteni fogják. Addig talán érdemes volna más tudományterületen dolgoznia. A Hajózási és Vasúttársaság a határhegységeknél régóta keres rátermett embereket, olyan képzett kronogeológusokat is, mint amilyen ön. Kamatoztassa tudását a tartomány, Sadness Springs javára, Kaledon úr. Ne kergessen határon túl nyúló álmokat – tette hozzá a nő, aztán felállt. A titkárnő keze is megállt a gépíró felett. Abe feltápászkodott, nem bírt megszólalni.

Később, amikor már kilépett az utcára, azon töprengett, egyáltalán elköszönt-e, vagy kezet fogott-e a főtanácsossal, vagy az idősebb nő egyszerűen faképnél hagyta, és visszament az irodájába, ő pedig szinte csúszva távozott az ajtó alatt.

– Olyan jelre van szükségünk, amit mindenki érteni fog. A városházi nagykutyáktól kezdve az utolsó ürgevárosi kölyökig – mondta emelt hangon a férfi. A régi polgári lakás magas falai között csak úgy zengett Tio Clavio mozgósítóbeszédekhez szokott hangja. Született szónok volt, sosem tanulta, a legszegényebb családok egyikében, a kikötőben és Ürgevárosban nőtt fel. Csak egy begyűjtő, legyintett volna rá nappal, aki látta. Gyerekként fémhulladékot, felnőttként a kikötő üzemen kívüli, szeméttel teli dokkjaiban és a Gyárnegyed elhagyatott részein holtakat és a fényesbetegség utolsó stádiumában lévő, öntudatlan fáklyaembereket szedett össze, és vetette őket egy ósdi automobil átépített rakterébe. Éjjel az ügyet szolgálta, ezreknek, az elnyomottak láthatatlan seregének parancsolt.

Dmitri felsóhajtott. Nehéz volt ennek a férfinak ellentmondani: nem félt sem a munkától, sem a városvezetéstől, nem félt a fényesbetegségtől, Tio Clavio nem félt a haláltól sem.

– Tio, kérlek… egy kicsit halkabban, ezek a falak… szinte átlátszóak.

– Nincsenek itthon a szomszédok, Dmitri.

A fiatal tudós a fejét csóválta. Nemcsak a szomszédok fülétől tartott, hanem azokétól is, akikhez egy drót közvetítette a hangjukat egészen a Sötét Házig, a vallatók pincéibe.

Dmitri, a fiatal kronogeológus elnézte Tiót, akiből éppúgy lehetett volna egyetemi tanár, kutató, sőt, jól kereső hivatalnok, mert az esze megvolt hozzá. Neki sikerült felkapaszkodni, Tio azonban más utat választott. A Forradalom Ösvényét. A százéves kiáltvány máig kézről kézre terjedt Ürgeváros szegényei és a Gyárnegyed munkásai között. Aki nem ismerte a betűket, annak felolvasták. Százak tanultak meg írni-olvasni a néhány oldalnyi szöveg hallatán, és álltak az ügy mögé, ahogyan Tio Clavio is. A kiáltvány megírása óta nem telt el olyan nap Sadness Springsben, hogy valahol, egy sikátor vagy egy kalyiba mélyén, füstös kocsma félreeső szegletében, vagy a kikötő gázlámpáinak fényében valaki ne olvasta volna vagy ne adta volna tovább a mindenkori hatalom megdöntésének kézikönyvét. Nem csoda, hogy a városvezetés betiltotta, feledésbe merült íróját felkoncolták, és azóta sok más vélt szerzőjét is, a terjesztőiről nem is beszélve. Tio egész életében a tűzzel játszott, a szó minden értelmében. Gyerekkorában legalább ezer példányban sokszorosította a kiáltványt. Ha lebukott volna, a Sötét Házba vitték volna, mint a felnőtteket. Dmitri azon tépelődött, hogyan magyarázza el régi elvhű társának, hogy még nincs itt az idő?

– Tudom, hogy nehéz. Nekem sem könnyű – kezdte. – Ha lebukok, engem is ugyanúgy kivégeznek, és félek, magammal rántanék olyanokat is, akik nem ezt érdemelnék.

– Mikor jössz rá végre, hogy az ügyünk áldozattal jár? – csattant fel Clavio. Öltönyt viselt és kalapot a hideg téli szél ellen. Szokatlan ruházat egy begyűjtőtől, de amikor néha a város felsőbb rétegeibe merészkedett, el kellett vegyülnie. Senki meg nem mondta volna róla, hogy nem egy szakszervezeti funkcionárius, vagy kezdő üzlettanonc, manufaktúra-részlegvezető. Nem volt nehéz álca: egy időben, amikor még Clavio azt hitte, a szakszervezeten át vezet a békés forradalom útja, dolgozott nekik, éppúgy, mint Dmitri. Fűtött irodában, párnázott székben ülve, lámpafénynél. Aztán mindketten kiábrándultak, amikor rájöttek, hogy a városvezetés hatalmába kerítette a szakszervezet vezetőit. A pénz és a fenyegetés egyszerű eszközök, és ha valakinek igen sokat ígérnek, annak azt is tudnia kell: aki ennyit kínál, az másra is képes.

– Tio, értsd meg, amiket kitaláltatok, mind rendkívül veszélyes. Egy lapra tennénk fel mindent, és nem is vagyunk hozzá elegen. Kétséges, hogy követnének minket. Ne feledd, a munkásoknak a szalagot kell otthagyniuk az ügyért, és aki éppen csak, de megél, az inkább választja a békés munkát, semmint a forradalmat. Tízévnyi előkészítést vetnétek tűzte úgy, hogy nem lenne, aki folytassa. Ha mi elbukunk, vége az ügynek. Olyan mélyre taszítják a szerveződéseinket, hogy onnan még nehezebb lesz visszakapaszkodni. Végre beépültünk, végre állnak mögöttünk, még olyanok is, akik azt sem tudják, hogy minket támogatnak. Gondolj csak a hártyás pénzemberre, vagy a városvezetésben és a vasúttársaságban ücsörgő nyakkendőseinkre. Gondolj az én munkámra – suttogott Dmitri. – Nem röpíthetünk a levegőbe épületeket vagy embereket csak úgy, cél nélkül! Anélkül, hogy a következő lépést ne terveztük volna meg. De – emelte fel mutatóujját Dmitri, mert látta Clavión, hogy mindjárt megszólal – azt is tudom, hogy már nem kell sokat várnunk!

– És mégis mennyi időt, Dmitri? Mennyi időt?

– Talán fél évet. Legfeljebb egy évet. Kérlek, bízd ezt rám. Olyan helyekről tájékozódom, amelyekről, mindkettőnk érdekében, nem beszélhetek. De még adj egy kis időt. Tudod, hogy eddig nem tévedtem. Fel fogom ismerni, mikor jött el az idő. Bízd rám a jeladást, és akkor nem állhat az utunkba sem élő ember, sem hártyás!

– Senki sem vett tudomást a tanulmányról. A városvezetés hallgat, Dmitri. Lásd be, te meg a barátod nem kelletek senkinek. A sáv, a határátkelés várhat, az ügyünk nem. Előbb rendet kell tennünk a tartományban, aztán majd elindítjuk az expedíciót, olyat, amilyet csak szeretnél.

– Ha most felszítjátok a tüzet, Tio, évtizedekig nem kerülünk ennyire közel a határ megértéséhez. Elmegy tíz év a belviszályokkal, amikbe mi is belepusztulhatunk, és elmegy megint harminc-negyven év, mire jön valaki Abe Kaledonhoz hasonló, aki újra megírja az elméletet. Ne hagyjuk veszni, kérlek. Csak még egy évet adj nekünk.

Tio Clavio mélyet lélegzett. Feltette kalapját, amely sötét árnyat vetett amúgy is sötét, vörösesbarna arcára. Fekete szeme eszelősen ragyogott.

– Rendben, Dmitri, de csak mert olyan régről ismerlek. A szememben még mindig a banda része vagy, ne feledd!

– Köszönöm, Tio.

– Egy év, Dmitri, mához egy év, megértetted? De ha úgy látom, hogy veszítünk a helyzetünkből, akkor lépni fogok.

– Én is ezt fogom tenni, Tio. Bízhatsz bennem.

Az öltönyös férfi kilépett a visszhangos folyosóra. Üres volt a lépcsőház, léptei halkan kopogtak, amíg lesietett a kanyarodó lépcsőn. Dmitri egy darabig az ajtónál hallgatózott, aztán óvatosan becsukta.

Abe megjöhetne már a hivatalból! Dmitri nem sok reményt fűzött a behívatáshoz.

Visszatért a nappaliba, ahol egyetlen lámpa égett a térképasztal felett. A tartományt, az ismert világot ábrázolta, amelyben a fizika törvényei egyértelműek voltak, értelmezhető fent és lent, jobb és bal irányokkal, felkelő és lenyugvó nappal, előre jelezhető időjárással, évszakokkal. A tartományt, melyet gyalog több hónapba telt bejárni, északról a Fehér-Határ-hegység, keletről a Fekete-, délről a Sárga-Határ-hegység, nyugatról pedig az ismeretlenbe vesző tenger határolta. A nagy, sötétkék víz tajtékos habjain a mederhez rögzített vörös bóják jelezték a határ közeledtét. Azon túl nem merészkedtek a hajók. A forgalom a part mentén haladt a Sárga- és a Fehér-határhegységek lábához. Az utolsó kikötőkön túl egy-egy fárosz jelezte az ismert világ határát. A hegyekben a legtöbb helyen járhatatlan gerinceken túl kezdődött az a másik világ, amelyet Abe Kaledon és Dmitri Benkovin kutattak a Sadness Springs-i Egyetem kronogeológiai tanszékének megbízásából. A terepmunkán olyan sok kőzetet, régészeti leletet begyűjtöttek, olyan sok leírást készítettek a határvidékekről, hogy kinőtték a kis tanszéki irodát. Az egyetem bérelt számukra egy régi, üres polgári lakást a Vaskalapács utcában, az ötödik, legfelső emeleten.

Dmitri visszaült a recsegő székbe, és a térképeket tanulmányozta. Minden feljegyzés, vázlat, útleírás csak a határig terjedt. Odaátról csak kurta beszámolók és a legendák szóltak. Odaát nincsenek irányok, fent és lent, jobb és bal, eltűnik az ismert nap és a csillagok, és mire visszanéz a felfedező, a háta mögül elpárolognak a határhegységek is, a bóján túl hajózó szeme elől eltűnik az ismert part.

Dmitri és Abe nem jártak a másik oldalon, túl veszélyes lett volna felszerelés és segítők nélkül. Ez a következő hónapok tervében szerepelt, az egyetem azonban hallgatott, és senki nem mondta nekik, hogy tavasszal expedíciót szerveznének, sem azt, hogy erre biztosan nem kerül sor. A bizonytalanság volt a legrosszabb. Dmitri azonban tudni akarta a választ. Ha az egyetem rábólint, akkor az expedíció fontosabb, mint az ügy, legalábbis egy ideig. Ha azonban nem adnak rá pénzt, ha megölik a tanulmányt, Dmitri tudta, hogy eljött Tio Clavio ideje.

Mindezzel Clavio is tisztában volt, éppen ezért jött, hogy emlékeztesse Dmitrit: ha tényleg expedíciót szerveznének, már elkezdték volna összeállítani a felszerelést, felbérelni a hordárokat, az embereket, előkészíteni a köldökzsinórt, hogy az átkelők annak mentén biztonságosan visszataláljanak. Ha tavasszal el akarják indítani a felfedezőutat valamelyik határhegységben, akkor az egész télnek serény munkával kellene telnie.

Csöngettek. Dmitri felsóhajtott, bizonyára Abe tért vissza a Városházáról. Hol hagyta el a kulcsát megint? Nem örült Clavio váratlan látogatásának, kis híja volt, hogy itt találja Abe, és akkor mit mond, ki ő? Lehet, hogy összefutottak a lépcsőházban? Sosem árulta el Abe-nek, hogy nem csak vele maradt meg a gyermekkori barátság, de olyan alakokkal is, akiket Abe bizonyára messzire elkerülne, és ezt tanácsolná Dmitrinek is. Az Ürgevárosi Banda, a körözött bűnözők csapata, nem éppen finom úriemberekből vagy tudós elmékből állt. Dmitri attól félt, Abe sosem értené meg. Bár Abe is olvasta a kiáltványt, nem ragadta magával, Dmitri pedig meg sem próbálta megnyerni őt az ügynek. Ha valaki nem nyílik meg azonnal, azt később már nehéz meggyőzni. Vigyáznom kell, nehogy belekeveredjen. Nem tudhatja meg, mert akkor végem. Dmitri elgondolkozva ment az előszobába. A lelke mélyén attól is félt, ha Abe megtudná, esetleg akaratlanul is elárulná őt, azt pedig végképp nem kockáztathatta.

Amikor kinyitotta a zárat, belökték az ajtót. Dmitri hátraesett. Nem volt ideje magától felkelni, az álruhás alakok máris benyomultak az előtérbe, megragadták az ingjénél. Legalább öten voltak, gyorsan becsukták maguk után az ajtót. Dmitri pillanatokon belül a tágas nappaliban találta magát velük. Lefogták, és az egyikük kérdés nélkül arcon ütötte. Dmitri megrogyott, a fájdalom végighullámzott egész testén, vér ízét érezte a szájában. Nem jött több ütés, ezért felnézett. Az egyik alak az asztalhoz lépett, a kiterített térkép és jegyzetek fölé. Levette a kesztyűjét, Dmitri meglátta a férfi ujjai közt feszülő hártyát.

– Hol van a vágatlan példány és a gerincjegyzet? – kérdezte az alak hátra sem fordulva. A térkép alatti másik térképet tanulmányozta, és lassan lapozgatott a jegyzetek között. Dmitri nem felelt, jött a következő ütés. Térdre esett, és a padlóra köpött. A habos vért beszívta a régi, poros szőnyeg.

– Benkovin úr, maga nem bírja olyan jól a fájdalmat, mint egyes barátai. Ne kelljen még egyszer megkérdeznem. Tudja, hogy felnyitom az elméjét, mint egy tojáshéjat.

– Nincs… itt – nyögte ki Dmitri.

– Hazugság – felelte a férfi, és egy intésére az egyik támadó oldalba rúgta Dmitrit, aki felkiáltott a fájdalomtól, és azt kívánta, bár itthon lennének a szomszédok. De tudta, hogy nem hallja senki.

– Kérem… a krono… kronogeológiai tanszéken… a tanszékvezetőnél… leadtuk, amikor…

Az újabb ütés váratlanul érte, ezúttal a másik oldalán. Jött a következő, ismét az arcára, a szemüvege is a földre esett. Dmitri kétségbeesetten bámulta a padló mintázatát, követte az egymásba fonódó indákat, és felfedezte a minta ismétlődését. Ez kizökkentette, és rögtön megérezte, hogy felnyitják az elméjét, hiába próbált valami másra, a szőnyeg mintázatára összpontosítani. Máskor működött, de most nagyon fájt az arca, a szája, az oldala. A válasz valósággal kifolyt belőle, mint a vére és a könnye, beszívta a szőnyeg, és a nedvesség a hártyás férfi cipőjéig szaladt, és ahogy Dmitri erre gondolt, felnézett, egyenesen a maszkot viselő férfi immár őt vizslató, sárgásan aranyló szemébe.

A páncélszekrényben.

Dmitri tudta, hogy nincs több verés, hogy kiszedjék belőle a kódot. Tárva-nyitva hagyta, amikor Clavio csöngetett, és kiszaladt ajtót nyitni neki, mert azt hitte, Abe érkezett vissza.

Egy perc sem telt belé, az öt férfi egy zsákba tette az összes iratot és feljegyzést, amit a páncélszekrény polcain találtak. Ketten átkutatták a többi fiókot és szekrényt. Dmitri a nappaliban, a padlón fekve várta, hogy végezzenek. Az egyikük végig felette állt. A vezetőjük egyszer csak csettintett. Két csuklyás alak megragadta Dmitrit, és a páncélszekrény aljába taszította.

Dmitri kiáltozni kezdett.

– Kérem! Kérem, ne!

Rácsapták a súlyos fémajtót, kattogott a kódzár nyelve, ahogy kívülről rázárták. Aztán csönd lett, és csak a saját zihálását hallotta a szűk térben.

Az utcán Abe arcába vágott a szél. Egy előnye volt csupán a légmozgásnak: kissé felkavarta a város állott, szmogos levegőjét, felkorbácsolta az óceán hullámait a kikötőben, és az égig emelte a gyártelepi füstöt, halovány fátylat terítve a télelői nap elé. Abe mélyet lélegzett. Minden ott van az orruk előtt. Minden az ő elméletét igazolja. A füst valahová tart. A fény ránk vetül, a nap felkel és lenyugszik, váltakozik a holddal. A szökőár is keletkezett valahol, a távoli bójákon túl. Nem ebben a tartományban, a valóságnak nem ebben a szeletében, és csak egy dolog hozhatta létre: a lemeztektonikai mozgás. Víz alatti tűzhányók.

A föld, amelyet taposnak, él, és minden porcikája összefügg. Bizonyíték kell, Abe Kaledon? – vitázott magával egy elképzelt, arctalan hivatalnokkal elméje hátsó zugában. Az alak sötét képét még a mennyezetről lógó kristálycsillár fénye sem ragyogta be. A képzelt hivatalnok-szörny elnyelte a fényt.

Válaszolj a kérdésre, Abe Kaledon!

Botorság, egy hivatalnok nem tegezné őt. És nem nyelné el a fényt.

Abe Kaledon… – ez most Okszána lágy, nyugodt hangja volt, miközben Abe öntudatlanul felkapaszkodott egy omnibusz oldalára. Te is tudod. Minden itt van az orrunk előtt. A bizonyítékok egész tárháza. A puszta létezésünk. A hártyások létezése. Mindannyian érkeztünk valahonnan, mindannyian származunk valahonnan: túlságosan sokfélék vagyunk ahhoz, hogy mind csupán ebből a földből teremtünk volna. A nyelvészek szerint a neveink is oly különbözők, mintha varázslók alkották volna őket.

Abe három megállóval arrébb végre beljebb húzódhatott, négy megállóval később kényelmesen le is tudott ülni. Az omnibusz elhagyta a zajos, forgalmas, sok sáv széles Artériát, és keskenyebb, egyre gyérebb forgalmú, és egyre sötétebb utcák mélyére tartott. Már csak néhányan ültek a jármű utasterében. Az ablakokat nem üvegezték be, átfújt rajtuk a fagyos szél. A légmozgást valamelyest felfogta a sok egybeépült, düledező, hat-nyolc emeletes bérkaszárnya; a dohos levegőt lehelő kapualjakban szakadt ruházatú naplopók dohányoztak, és az időnként feltűnő fakabátokat figyelték.

Az omnibuszt vontató két nagy testű ló patája visszhangot vert a csúszós macskaköveken, melyek réseiben már megült a hó. Az állatok feje egyszerre bólogatott, fel-le, fel-le, mint a kiapadó olajkutak a Katlan-völgy távoli, déli csücskében, a Fekete-Határ-hegység lábánál.

Mivel Abe családja onnan származott, a tanulmányutakon más kutatókhoz képest jobban szót tudott érteni a Fehér- és Sárga-Határ-hegységbeliekkel. A falusiak gyanakvóan figyelték a Sadness Springsből érkező idegeneket, Abe azonban az ő nyelvükön szólt, társa, Dmitri pedig értette a helyiek gondjait. Abe néha már kellemetlenül érezte magát, amikor Dmitri hosszú, forradalmi politikai eszmefuttatásokra ragadtatta magát a falvak idős vezetői előtt. Azok itták minden szavát, és megrettentek, amikor Dmitri óva intette őket a bányamérnököktől, akik a Társaságot képviselik, és akik kivájják a hegyek szívét. Ta Pa Ta azonban más volt. Ő csak figyelmesen hallgatott, megtartotta a távolságot, és sosem formált véleményt. Abe hamar rájött, hogy a törzsfőnök politikája mindig is az elzárkózás volt. Csakúgy, mint Sadness Springs városvezetésének és a Patrónusnak. A terepmunkán a helyiek mindig befogadták a két tudóst, elmondtak és megmutattak nekik mindent, amit csak tudtak. Vesztemre, sóhajtotta. Ha elzárkóznak, nincs mit kutatni, és a tanulmányt sem írom meg. Abe úgy érezte magát, mintha elhalasztották volna a kivégzését.

Gondolataiba merülve majdnem elfelejtett leszállni a tömbház előtt, amelyben az irodát bérelték.

– Dmitri! – kiáltott be az előtérből, miközben cipőjéhez nyúlt, hogy levegye, kulcsát pedig az alacsony tárolószekrény tetején lévő, hal formájú kerámiatálba dobta. A hangos csörgést ugyanolyan csönd követte, mint amikor belépett. – Dmitri!

Asszisztense nem felelt.

Abe rosszat sejtve elindult a hosszúkás előtéren át az irodájuk felé. A villany égett. A szőnyegen papírlapok hevertek szerteszét. Abe ajka Dmitri nevét formálta, de nem jött hang a torkára. Óvatosan kitárta az ajtót, és belépett. Asszisztensének nyomát sem látta. Gyorsan körbenézett, nem mert nyúlni semmihez. A telefon, a drága, idegesítő készülék drótja elvágva. Az írógép felforgatva, kiesett belőle néhány meglazult betű. Az irattartó szekrény polcai félig üresen – valaki sietve keresett benne valamit. A katalogizáló cédulák menthetetlenül szétszórva. Három év kutatása a Sárga-Határ-hegységben. Aztán meglátta a vérfoltokat a padlón.

A másik helyiségbe sietett. A villany itt is égett. Ugyanaz a látvány fogadta: a vitrinben tárolt, felcímkézett kőzetminták és ásványok a szőnyegre szórva. Abe lehajolt az egyik kristályosodott dezolitért, és óvatosan visszahelyezte a poros polcra.

Valaki ekkor dörömbölni kezdett a szoba másik végében lévő páncélszekrényből. Abe először hátraugrott ijedtében, aztán észbe kapott.

– Dmitri! – Remegő kézzel csavargatta a számzárat, de az ajtó nem nyílt. A dörömbölés újra kezdődött, mire Abe kétszer nagy erővel rácsapott a fémajtóra. – Nyughass már!

Tenyerét kopott nadrágjába törölte, mélyet lélegzett, és benntartotta a levegőt. Fél percig tekergette a számzárat, aztán meghallotta a kattanást. Az ajtó kitárult, és a páncélszekrényből egyenesen Abe ölébe esett összegömbölyödött barátja.

Dmitri elsírta magát, és görcsösen kapaszkodott Abe vállába.

Okszána gyakran gondolt arra, milyen szerencsés. A terhessége elején járt, és már az első perctől tudta, hogy megtörtént, holott semmilyen tünetet nem érzett azok közül, amikről a lányiskolában, aztán a Katlan-dombi elit gimnáziumban beszéltek a Patrónus alacsony rangú női szolgái. Mintha egy másik életben lett volna. Okszána elmosolyodott a gondolatra, mert szinte így is volt. A születése pillanatában arra biztosan nem gondoltak a szülei, hogy harminc évvel később, várandósan egy Telegráf utcai bérkaszárnyában fog élni – a szülei szóhasználatával: tengődni.

Abe-et az egyetemen ismerte meg: a fiatal tudós barátja, Dmitri távolságtartóan udvarolt Okszánának, ő azonban Abe-re figyelt fel, és Dmitri félreállt, amikor rájött, hogy neki nincs esélye Okszánánál. A lány és Abe egy darabig az alagsori irodák kartotékjai felett beszélgettek, aztán az egyetem kronogeológiai tanszékétől nem messze egy kis vendéglőben.

Okszána sokáig töprengett, elmondja-e Abe-nek, hogy a családneve valójában nem Gora, és hogy a szülei különváltan, de élnek, s nem haltak meg a forradalom előtt. Nem esett nehezére eltitkolnia, mert a szülei évek óta egyáltalán nem voltak jelen az életében, azóta, hogy Okszána, a végzős gimnazista, éppen hogy nagykorúvá válva megszökött anyja katlan-dombi villájából. Okszána gyanította, az anyja hagyta, hogy elmenjen, mert hatalmában állt volna, hogy visszavitesse. Helyette távolról, de azért figyelemmel kísérte sorsát, még ha nem is segített neki semmit. Az első évek kegyetlenül nehezek voltak. Okszána eleinte a Patrónus női szállóján aludt, aztán többedmagával albérletben, miután önerőből állást szerzett az egyetemen. Anyám bizonyára azt hitte, rövidesen visszatérek hozzá, a megszokott jólétbe, ahol nem vizesek a falak, fűtött a szobám, és nem kell hajnalban kelnem, hogy estig dolgozzak. Okszána elhatározása azonban olyan erősnek bizonyult, hogy megvetette a lábát a katlan-dombi villa magas falain kívüli, félelmetes világban, ami sokkal barátságosabb és befogadóbb volt, mint hitte. Mert egy lettem közülük, mert nem is sejtették soha, honnan jöttem.

Apja sem tagadta ki, ám szökése után kapcsolatba sem lépett vele. Okszána régen lezárta azokat a személyes csatornákat, amik hozzá vezethettek volna. Amikor Abe megkérte a kezét, majdnem elmondta, honnan származik, de rájött, hogy Abe Kaledon nem azt az Okszánát ismerte meg, aki ő egykor volt, a gazdag felmenők lázadó gyermekét, hanem ezt a mostanit, ezt az egyszerűt, a csöppet sem nagyra vágyót, azt a lányt, aki inkább elbújni szeretne a világ és a szülei elől, semmint előtérbe kerülni. Ha tudná, ki vagyok, ha kezdettől fogva tudta volna, ki vagyok, talán el sem vett volna, talán nem is mert volna velem beszélgetni.

Anyja nem titkoltan hivatalnoknak, a rangja továbbvivőjének szánta, de eközben leginkább arra tanította meg, hogy semmilyen körülmények között ne bízzon az apjában, és ne hagyja megvenni magát általa. Okszána ezt sokáig nem értette. Egy ideig azt hitte, az öccse, Okszen eltűnése és aztán holtnak nyilvánítása miatt gyűlölte meg az anyja az apját, mert még neki sem állt hatalmában visszahozni a gyermeket. Lehet, hogy sosem szöktem volna meg, ha együtt nőhetünk fel? Ha lett volna egy testvérem a felnőtt életemben? Vagy talán éppen együtt lázadtunk volna fel? Okszána azonban megtanulta lezárni a múltat, ahogyan a villa kapuján is ki tudott lépni. Megtanulta, hogy ne tegye fel a „mi lett volna ha” kezdetű kérdéseket, és ha fel is tette, ne gondolja végig a sok lehetséges választ.

Nem. Okszána érezte, hogy az anyja nem Okszen eltűnése miatt vált el az apjától. Valami más lehetett az oka. Hiszen Okszen még élt, még gyerekek voltunk, amikor megmondták nekünk, hogy hamarosan különválnak, és hogy mostantól két családunk lesz.

Okszánában felidéződött az emlék, amit egyszer gyermekként egy kiránduláson a duzzasztógát tetején tapasztalt. Hullámzani kezdett a talpa alatt a föld, mintha megnyílt volna, és a mélyből egy fenevad nézett rá. Okszána megrémült, rosszul lett. Valaki elkapta, így nem esett a puszta földre.

Okszána legbelül érezte, hogy a látomáshoz az apjának – az ő fajtájának – van köze. Hányszor mondta anyám dühösen, milyen jó, hogy én nem lettem olyan, mint az apám. Okszána időnként  hallott a férfiról a hírekben, olvasott a felszólalásairól, az újabb és újabb megbízásokról, amiket a Hajózási és Vasúttársaságtól kapott, a megingathatatlan igazgatótanácsi székéről, a terjeszkedésről, amiről azt zengték, hogy előremozdítja a várost, a tartományt. Egyáltalán nem tűnt többnek – félelmetesebbnek –, mint bármely más hozzá hasonló pénzember. Nagyon ritkán, a lány szökése utáni években előfordult, hogy Okszána pénzt kapott tőle. Mivel nem tudta, hová, kinek juttathatná vissza, ám Abe elől is titkolni akarta – mit mondott volna, honnan szedte? –, gondosan szétosztotta a szegények között.

Ideális volt számára az egyszerű, nem túl jól, de nem is rosszul fizető egyetemi irodai munka, a személyi kartotékok rendezése, az egyetem dolgozóinak nyilvántartása. Fontos, tökéletes háttérfeladat. Amikor összeházasodtak Abe-bel, közös albérletre is telt kettejük szerény fizetéséből. Okszána most annak is örült, hogy a szülés után még egy ideig otthon lehet a gyermekével, és aztán visszatérhet dolgozni a helyére, pontosan ahhoz az asztalhoz, ahonnan felállt. Addig is Abe-bel közös, apró fészkükben készülhet az anyaságra, úgy rendezheti be az életét, ahogyan szeretné. Ha a villában élnék, anyám mindenbe beleszólna. De azért aggódott is. Nem telt orvosokra, nem telt színes játékokra, takarókra, tisztasági holmikra, amikről tudta, hogy anyjának csak egy csettintésébe kerülnének, és megkapná. Vajon, ha megtudja, hogy az unokáját várom, mit fog tenni? Hagyja, hogy tovább éljek, ahogy szeretnék?

Leült a kicsiny konyhában egy pohár forró oldásra, érezte, hogy a fűszerital szépen lassan elűzi a feszültséget a vállából és a hátából. Eközben a hóesést figyelte, és azon töprengett, miért nem ért már haza Abe. Bizonyára a tanulmányon dolgoznak a Vaskalapács utcában Dmitrivel. Okszána remélte, hogy a kézirat leadása után végre nyugalmuk lesz, de egyre nőtt a csend a kronogeológiai tanszéken, és Okszána megérezte Abe nyugtalanságát. Valami nincs rendben a kutatással.

Akkor fogant meg a gyermek, amikor Abe végleg hazatért az évekig tartó terepmunkáról. Mindketten betöltötték a harmincat. Okszána szerette volna, ha előbb esik teherbe, de így alakult. Újra arra gondolt, végső soron mégis szerencsés, nem nyomasztják azok a gondok, amik az anyját vagy az apját, nem örökli meg tőlük a felelősséget, amit a tartományért, de leginkább a saját érdekeikért vállaltak. Eleget taníttatták ahhoz, hogy tudja: Katlan-domb gazdagsága a Gyárnegyed névtelen tömegeinek és Ürgeváros nincstelenjeinek a rovására jött létre és tartható fenn, mindaddig, amíg ebben a Patrónus is támogatja a városvezetést.

Okszána hitt benne, hogy olyan sok idő telt el a szökése óta, és olyan régóta békén hagyták ebben az új, egyszerű és láthatatlan életében, hogy útjaik többé nem fogják keresztezni egymást. Lemondott az örökségének mindkét feléről: a gazdagságról és a vele járó, kényelmetlen társadalmi elvárásokról is. Megkönnyebbülést érzett, hogy többé nem kell részt vennie anyja rendezvényein, hogy nem kell a munkásokat, nincsteleneket és a hártyásokat lealacsonyító, a Patrónust és a városvezetést magasztaló beszédeket hallgatnia, s legfőképpen: soha nem kell neki ilyen beszédet tartania. Hogy sosem lesz az apja révén a harácsoló Társaság igazgatótanácsi ülésein háttérben jegyzetelő és feltörekvő gyakornok.

A szülei már abba sem szóltak bele, hogy hozzáment Abe-hez. Okszána éppen ezért remélte, hogy akkor sem változik majd semmi, ha megtudják, hogy terhes. Hiszen erre nyilván számítanak is, ugyan miért megy férjhez egy magamfajta átlagos, fiatal irodista nő? Egy ideig aggasztotta, hogy Abe kutatási területe esetleg összecseng az apja – és a Hajózási és Vasúttársaság igazgatótanácsának – távlati terveivel. A kartotékokban látta, hogy korábban az igazgatótanács támogatott egyes kronogeológusokat, mint a nagy hírű, de a katedrát rég elhagyó Bohrberg professzort. De aztán megnyugodott. Abe és Dmitri kutatása mindig csak egy hajszálon függött, mindenért könyörögniük kellett, és a tanulmány megjelenése óta sem tett erőfeszítéseket az egyetem, hogy megszervezzenek egy expedíciót a határon túlra. Okszána sajnálta Abe-et, de ugyanakkor arra gondolt, milyen szerencse, hogy így alakult. Abe majd beletörődik, másik kutatást választ, és ha megszületik a gyermek, minden meg fog változni. Végre Abe is láthatatlanná fog válni, ahogy én. Talán csak emiatt van ez a csend a tanulmány körül, mert nincs is pénz az expedícióra.

Megrázkódott, amikor csöngettek.

A szűk előszobába sietett, és kikémlelt. A hártyás férfi aranyló szeme szinte keresztülvilágított az ajtó kémlelőnyílásán. Okszána elzsibbadt, hátrébb lépett. Néhány mély lélegzetet vett, hogy megnyugodjon. Tudta, hogy nem bújhat el a férfi elől, aki – bár nem láthatta őt – mégis egyenesen a szemébe nézett. Ezúttal nem egy névtelen futár állt odakint, hanem egy fontosabb személy, aki mélyebbre lát, ha akar. Azért van itt, hogy nyomatékot adjon az üzenetnek, bármi is az. Okszána megborzongott, amikor úgy érezte, valaki a tudata határán kopogtat. A férfi visszahúzta gondolatcsápjait, amikor Okszána résnyire nyitotta az ajtót. A láncot – nem mintha megakadályozhatta volna, hogy a férfi rátörje az ajtót, vagy belépjen Okszána elméjébe – nem akasztotta ki.

Az aranyszemű hártyás egy szót sem szólt, sem hangosan, sem a másik módon. Okszána nem volt benne biztos, hogy érzékelné, olyan rég nem használta azt a képességét. Talán már el is illant belőlem. A férfi nem viselt kabátot, nedves zakóján foltokban néhány hópehely ült. Bizonyára automobilon jött ide. Benyúlt a belső zsebébe, és elővett egy levelet. A résen át Okszána tenyerébe csúsztatta, majd sarkon fordult, és akár egy kísértet, nesztelenül leszaladt a lépcsőn.

Okszána visszatelepedett a világos konyhába. Remegő kezében forgatta a papírt. A borítékon Abe Kaledon neve szerepelt cirkalmas kézírással. Nem zárták le, hogy belenézhessek, ha akarok. Okszána gyorsan az asztalra tette a levelet, mint aki megégette a kezét.

De a kíváncsiság rövidesen erősebbnek bizonyult.

Nem sokkal azután, hogy kétszer is elolvasta az üzenetet, ismét csöngettek. Okszána kábultan ment ajtót nyitni.

Abe és Dmitri átázva, kimerülten léptek az előszobába. Rögtön leültette őket a konyhában, felforrósított nekik egy-egy bögre oldást, és borostyánlevet is löttyintett bele. A két férfi gyorsan megitta. Hamarosan felmelegedtek és ellazultak annyira, hogy elmondják, mi történt. Okszána türelmesen hallgatta őket.

– Öten voltak – kezdte Dmitri. – Vagy hatan. Maszkot viseltek. Hártyások, láttam a kezüket. Amikor észrevették, hogy… hogy észrevettem, beraktak a páncélba. A kódot sem kellett megmondanom. Éppen nyitva volt ez az átkozott.

– Mit akartak? – kérdezte Okszána rekedten.

Abe válaszolt.

– A tanulmányt.

– És az annak alapjául szolgáló kutatási anyagot – pontosította Dmitri. – Mindent elvittek, ami lényeges volt, a katalógusunkat a kövekről és a furcsa régészeti leletekről, a feljegyzéseinket, azokat a háttéranyagokat, amikből a következtetéseinket levontuk. Ta Pa Ta történetét, az öregről írt  feljegyzéseinket, és még néhány olyan dolgot, amiket azért hagytunk ki a tanulmányból, mert nem akartuk felhívni rájuk a figyelmet szükségtelenül. A bizonyítékokat!

– Vajon a hivatal bízhatta meg őket? – sóhajtotta Abe.

– A hivatal miért? – kérdezte Okszána, és érezte, hogy gombóc képződött a torkában.

A két férfi egymásra nézett, Dmitri nem szólalt meg, Abe végül megmagyarázta.

– Voltam ma a Városházán. Behívtak, hogy közöljék, cenzúrázzák a tanulmányt.

– Abe… – suttogta Okszána –, miért nem mondtad ezt? Miért nem mondtad, hogy a Városházára mész?

– Nem akartalak felzaklatni.

Okszána leült hozzájuk az asztalhoz, de kifelé bámult az ablakon, a hóesésre. Nem bírt Abe-re nézni. Az anyján töprengett, hogy talán segíthetne nekik. Nem, erről szó sem lehet! Eddig nem kerestem fel, ezután sem fogom! Meg kell oldanunk nélküle.

Egy darabig hallgattak. Dmitri törte meg a csöndet.

– Nem értem, hártyások hogy állhattak a Városháza szolgálatába. A saját elnyomóik szolgálatába!

Mindhárman tudták, Dmitri mire gondolt. A hártyások beilleszkedtek – és mégsem – az emberek közé: külön városrészekben tömörültek, jobbára egymással házasodtak és üzleteltek. Mindenkiben ott bujkált a megmagyarázhatatlan ellenérzés irántuk, a munkáslázadás idején az összes hártyás vezetőt kivégezték. Az ember vezetőket jobbára bebörtönözték. Mindenért őket lehetett okolni, mindent áthatott az általánosítás: egy hártyás lételeme a lázadás és a lázítás, miközben az emberek elméjét kifürkészik, és ellenük fordítják a gyengeségeiket. A városvezetés még most, tíz évvel a forradalom után is indokolatlanul keményen bánt velük, és ezen még azok a hártyások sem változtattak, akiknek sikerült kiugraniuk, akik hasznossá és nélkülözhetetlenné tették magukat.

Okszána azonban azt is tudta, hogy mindez nem ilyen egyszerű. A gondolatok kifürkészése nem legenda, hanem valóság, akkor is, ha a mindennapokban az emberek nem érzékelik. Okszána tudta, hogy képesek rá, és azt is, hogy valóban ők szították a forradalmat, de csak mert volt rá hajlandóság, egy jobb világ reménye. A többre vágyó munkások nélkül mit értek volna a hártyások? Okszána azonban azzal is tisztában volt, hogy az emberek, még ő is, akin nem látszik, hogy félig maga is hártyás, hajlamosak elfelejteni, hogy mi minden nem működne Sadness Springsben, ha nincs ez az idegen, furcsa faj, akik emberek és mégsem azok. Nem lenne duzzasztógát, és így áram a városban. Nem lenne szarkofág a Vegyítő felrobbant III. Blokkja felett, és a kipárolgó kemikáliák máig fertőznék az egész tartományt. Okszána felsóhajtott, de hallgatott. Még nem. Még nem tudom elmondani neki, időre van szükségem. Még egy perc.

– Akárhogy is, Abe, véget vetettek a munkánknak, más állás után kell néznünk – morogta Dmitri. – A bizonyítékaink nélkül nem tudjuk a tanszék elé tárni a tanulmányt, ha mégis vitát rendeznének róla.

Abe tenyerébe temette az arcát, aztán erőt vett magán, és rájuk nézett.

– De hát mindenki tudja, mindenki, hogy az egész világ rá a bizonyíték!

– És mire megyünk vele támogatók nélkül, Abe?

Okszána szeme az asztalon a sótartónak támasztott levélre vetült. A két férfi követte a tekintetét, majd visszanéztek rá. Okszána ekkor Abe kezére tette a tenyerét, és azt mondta:

– Egy férfi hagyta itt neked ma délután.

A jéghideg vízpermet apró tűszúrásait csak az orra hegyén érezte, durva szakálla és bajsza, szemébe húzott, vastag sapkája felfogta a cseppek nagy részét. Urgon kapitány elmélyülten bámulta a végtelen térséget, tekintete valahová a mélykék, elmosódó horizontra szegeződött, a fényjelzéseken túlra. A viharos idő miatt még a jelzőbóják ragyogása is tompult, néha el-eltűntek az egyre nagyobb hullámverésben.

A megbízáson gondolkodott, és azon, hogy nincs vesztenivalója. Az olyannak, mint ő, sosem volt. És az incselkedő, végtelen tér mindig is hívta, de a Sadness Springs Hajózási és Vasúttársaság egyetlen nyavalyás gályát sem áldozott volna fel egy kudarcra ítélt vállalkozás kedvéért. A kapitányok sosem hagyták el a bóják kijelölte belső vizeket. Örökké az öbölben hajózunk, mert ez csak öböl, nem tenger, nem óceán, a legendák vizei.

Számtalanszor megpróbálta elképzelni, miként történne meg. A hegyekben könnyű eltűnni az erdőrengetegben vagy a szurdokok útvesztőiben, de a nyílt vízen? És mégis, ha hinni lehet a hajózási évkönyveknek és a térképrajzolóknak, legalább egy évezredes tapasztalat mutatta, hogy valahol, nem messze a bójákon túl húzódik a határ. A Zátony. A Nagy Hullám. A Hirtelen Mélyülő Kék, a Perem… a hajósoknak is megvoltak rá a maguk nevei, de odakint, a vizeken sosem mondták ki őket. Azt pedig nem tudta senki, milyen lehetett korábban, Urgon nem hallotta hírét másféle feljegyzéseknek. A határ bizonyára mindig is létezett, és az öbölnél terjedelmesebb, hajózható vízfelület talán tényleg csak a képzelet szüleménye volt. A legendák azért legendák, mert a szerzőikről nem tudni semmit, így nem felel a történet hitelességéért senki sem. Sosem jött odaátról semmi, azt a régi-régi szökőárt kivéve. Se flotta, se egy árva csónak. Ám aki innen indult, és elhagyta a bóják biztonságos sávját, nem tért vissza többé se élve, se holtan.

Mégis, a mólón táncoló fiúk, a csónakos halászok, a matrózok, a kapitányok mindannyian kacérkodtak a gondolattal: megkerülni egy bóját. Ő megtette egy csónakkal, és a hirtelen lecsapó szél száz méterre is elsodorta a jelzőtől, az ismeretlen térség felé. Aztán Urgon visszanyerte uralmát a lélekvesztő felett, s erejét megfeszítve visszaevezett a kikötőbe, szemét a távoli, szinte nem is látható partsávra szegezve. A többi tengerész a mólón várta, ahonnan elindult, némán és villámló tekintettel. Urgon vigyorogva mászott ki a csónakból, de a barátai nem nevettek. Alaposan megverték, aztán együtt itták le magukat a legközelebbi krimóban.

Rájuk gondolt, ahogy végigsimított hosszú szakállán, ujjai a belefont kagylókkal és csigákkal játszottak. Már minden régi barátját elvitte a májzsugor, a tüdővész vagy a szifilisz, meg a fényesbetegség. Csak ő maradt. Se nő, se gyerek, se fivér, se szülő. Csak egy hajó és a megbízás.

Arra szánva. Egy hajó, amelyet még nem is látott, és amelynek még neve sincs, csak az ígérete.

Hiszen mindig ezt akarta, csak ő és az óceán öle, mely hidegebb, mint a kikötői örömlányok érintése, hidegebb, mint az a hegyvidéki tó, ahol beszakadt alatta az elvékonyult, alattomos jég. Amikor kimászott, arra gondolt, hogy szinte bármit képes túlélni. Az egyedüllétet is. Magányosabb az óceán, mint a szajhák szobája dugás után, magányosabb, mint a léket kapott, kidobásra ítélt szerelmek hajótemetője, ahová csak a fémtolvajok járnak éjjelente, fejlövést kockáztatva.

Urgon elfordult a viharos víztől, és a partot fürkészte. Az éjszaka gyorsan ereszkedett az ipari tájra. A kikötői gázlámpák pislogtak, beteges, sárga fényt öklendezve a nedves, töredezett járdára. A hajók nekiverődtek a cölöpökre kötözött autógumiknak, recsegtek a famólók és a hajótestek, pergett róluk a festék, morajlott a betonfalon megtörő hullámverés. A lámpák során túl javítóműhelyek, szerszámraktárak, fedett dokkok sötét tömbjei váltakoztak, mélyükből fel-felvillanó fény jelezte, a műszak örökké tart. Távolabb magányos vörös lámpa himbálózott a komor télelői szélben, de A Pumpához ezúttal nem hívogatta Urgont. Egyébként sem ment már úgy a dolog. Régen még belenyomta a nők fejét a párnába, mostanra megelégedett azzal, hogy hanyatt feküdt a recsegő ágyon, és amint végeztek, meg sem kellett moccannia, rögtön elalhatott. Hártyás Donk időnként megengedte neki, hogy egy szajha egyórás díjáért akár másnap reggelig lefoglaljon egy szobát, és az ablakok remegjenek a horkolásától. Ő volt a legrégebbi törzsvendég: Bójántúli Urgon.

Komótosan elindult az épületek szövevényében. Úgy ismerte Sadness Springs kikötőjét, ezt a tumorszerű, fémszínű kinövést a város testén, mint a tenyerét. Semmi sem kerülte el a figyelmét. Aznap, amikor a megbízás megtalálta, nehéz is lett volna nem észrevennie azt a csillogó automobilt, meg a hátsó ülésről kiszálló, kalapos, sötét alakot: olyan feltűnő volt a nyomorúság birodalmában, mint aranypénz a sártengerben. Képen röhögte a makulátlan öltönyt viselő hártyás férfit, miután az elmondta neki, miért kereste fel Sadness Springs legöregebb, legtapasztaltabb kapitányát. Egy emlékeiből és utolsó barátságaiból, az ingyen osztogatott, ostoba tanácsaiból, meg persze a Társaság járadékán tengődő vénembert. Urgon, bár sosem vallotta volna ezt be másnak, tisztában volt a valódi helyzetével.

– Adok magának egy hajót – helyezte más megvilágításba a dolgot a jól öltözött férfi. És Urgon nem kért gondolkodási időt.

Nem bánta meg, hogy igent mondott, de a kezdeti eufórikus öröm elszállt. Mindennap kiment a kikötő peremére, hogy szembenézzen a horizonttal. A kalapos azt mondta, ha áthalad a határon – ezúttal tényleg –, feltehetőleg el fog tűnni a város, el fog tűnni a part, a jelzőbóják. Lehet, hogy minden irányban csak a nyílt víz marad. Esetleg másutt sejlik fel szárazföld. Ki tudja? Urgon nem tudta eldönteni, mi volna jobb: soha ki nem kötni többé, hullámsírba veszni, vagy idegen partokra, sosem látott kikötőkbe érkezni? Egy másik Sadness Springsbe? Ha egy idegen itt kötne ki, milyennek látná? Ocsmánynak? Hidegnek? A kurvák paradicsomának? Hány Sadness Springs várhat rá a bójákon túl? És ha vannak ott idegen, távoli partok, miért nem jött onnan hajó soha? Urgon azt kívánta, bár fiatalabb volna.

A kalapos megígérte, hamarosan visszatér, de előbb még meg kell bizonyosodnia némely dologról. Urgont ez egyáltalán nem érdekelte, csak azután kezdett tűnődni, hogy az idegen két hónap elteltével sem jelentkezett. Más kapitányt választott talán? Valaki bemártotta, valaki azt suttogta a fülébe, Urgon egy vén marha részeges? Valami történt a kalapossal, keresztülhúzták a terveit? Afféle alvilági népségnek tűnt: azok olyan jól fésültek a vasalt nadrágjukban, arcukra árnyat vető kalapjukban, pisztolyt rejtő öltönyükben; ugyanolyan könnyen és névtelenül halnak, mint a tengerészek. Ráadásul hártyás volt, látta a fénylő szemén, látta a kezén.

Urgon figyelmét semmi sem kerülte el. Az új, masszív, ablaktalan műhelyek felhúzása sem a déli gyártelep lezárt kikötőjében. Azt a területet falon belül is fallal védték; Urgon nem járt arra gyakran, akkor is csak a titkos ösvényen át, de azért ismerte a híreket. A helyi munkásbandák mindig szívesen fogadták, és vágyakozón bámulták a kagylókat és a csigákat a szakállában. Ő pedig mesélt, jobbára kitalált történeteket, de a legmélyén mindnek volt valóságalapja, miként a kagylók és a csigák is mind-mind az öböl vizéből, Urgon szerint az óceánból származtak. Főleg azokat szerették, amikben nők és légyottok szerepeltek, kiadós kocsmai verekedések előtt vagy után. Cserébe ők is megosztották vele, amiket tudtak.

– Valami épül Tio körzetében, de amikor kérdezősködni kezdett, eltűnt a begyűjtő kocsijával együtt. Két hete megtaláltuk a járgányt kibelezve, úgy látszott, megjárta az öböl vizét is, mert tele volt hínárral meg kagylóval – mondták a fiúk, és lyukas cipőjük orrával a macskakövek réseit kapirgálták.

– És Tio? – kérdezte Urgon.

– Nem láttuk azóta – mondta nagy nehezen az egyikük.

Urgon felsóhajtott. Tudta, mit jelent, ha valaki egyik napról a másikra eltűnik, és egyetlen vagyontárgyát a többiek megtalálják elhagyva, tönkretéve. Tio sosem vált volna meg a megélhetését jelentő, átalakított kocsijától: begyűjtőként itt az alvégi viszonyok közt nem is keresett rosszul. Még szakszervezeti képviselőnek is megválasztották a dokkmunkások, a fémgyűjtők és a kikötői örömlányok. A begyűjtőktől is kapott szavazatot, a konkurencia talán abban reménykedett, a harcos Tio végre tényleg azzal foglalkozik, amiről annyit beszél: a maga kis forradalmával.

Urgon eltöprengett, Tio talán olyasvalakivel osztotta meg terveit, akivel nem kellett volna. Neki sokszor vázolta az elképzeléseit, mert értékelte a kapitány élettapasztalatát és meglátásait. Urgon nem hitt Tio forradalmában, és ezt sokszor meg is mondta neki. Azt talán nem mondtam neki elégszer, hogy legyen óvatos?

Az átkozott szakszervezet! A munkáslázadások egyetlen hozadéka, a városvezetés látszatintézkedése. Valójában csak arra volt jó, hogy sokkal előbb tudomást szerezzenek bármilyen szervezkedésről. Urgon sajnálta Tio Claviót, jó gyerek volt, és az információ megbízható forrása. Ha ennyi ideje nem tért vissza, és a kocsiját is így találták, Urgonnak nem maradtak kételyei Tio sorsát illetően. Sokan akarnak változást, de csak kevesen tesznek érte. És ez általában nem elég. Talán ez lett Tio veszte? Nem mérte fel jól, mennyien állnának mögé?

Tio Clavio mindig tudta, megváltozott-e a szélirány a Gyárnegyedben. Urgon járadéka nem lett volna elég arra, hogy elköltözzön, miként a kikötőben és a Gyárnegyedben élőknek sem. Ők maradtak az utolsók, akik nem léptek be a szakszervezetbe. A városvezetés időről időre megpróbálta kipucolni őket, és az effajta tervekről hasznos volt időben tudomást szerezni. Urgon – Tio segítségével – akkor mindig megmozgatta a régi szálakat, hogy maradhassanak. A Clavióhoz hasonló, ifjú barátok tudták a módját, hogy állítsák le a munkát a kikötőben, ha veszélyben érezték magukat. A leállás megbénította a Gyárnegyed egy részét is, majd szépen lassan átterjedt a többire, ezért aztán a városvezetés mindig elállt a kilakoltatás tervétől. Urgon kétféle embert ismert: azokat, akik irányítanak, és azokat, akiket irányítanak. Most, hogy Tio nincs a helyén, mást kellene találnia helyette, nem ilyen piszmogó senkiket, mint ezek a fiúk, akik sosem akarnak kapitányok lenni, csak üresfejű, semmirekellő matrózok.

Nem faggatózott tovább, mert rájött, hogy neki már úgysem számít. Ha itt kell maradnia Sadness Springsben, nem jósolt magának nagy jövőt. Talán egy-két év, eléldegél a szeméten és a főtt kagylón, aztán egy hajnalon részegen az öböl jeges vizébe esik. Urgon sokszor képzelte el így a halálát, sokszor álmodott is róla, de mindannyiszor felébredt, mindannyiszor kiúszott, a valóságban és álmában egyaránt. Ha azonban a hártyás alvilági alak igazat beszélt, más sors vár rám. Olyan, amelyben Tio Clavio már nem számít. De azért jó lett volna elbúcsúzni tőle.

Urgon néhány nap múlva csónakba szállt. Észrevétlenül, de alaposan leizzadva evezett kilométereken át egy nyugodt, súlyos párával teli éjjelen, a mólók szabdalta partvonalat követve. A Tio körzetében lévő épület – melyről a munkásfiúk meséltek Urgonnak – hirtelen bukkant ki a homályból, és az öreg tengerész a zsigereiben érezte, megtalálta. A műhelycsarnok oldalfalai és teteje jó húsz méterrel a tenger fölé nyúltak, odafönt mintha alakok járkáltak volna. Őrök lennének?

Behúzta az evezőket, remélve, hogy nem hallották meg a csobbanásokat, és hagyta, hogy a lendület vigye tovább az épület ásító szája előtt. A nyitott végű, fedett dokk-bölcső méhében végtelen csönd és sötétség honolt, de Urgon még így is ki tudta venni a karcsú, tiszteletet parancsolóan magas hajótestet. Még nem bocsátották vízre.

Zsongó fejjel arra gondolt, ölni is képes volna, hogy a kapitánya legyen.

2.

Az álmodozók igazsága

A fajok katalogizálásakor szembe kell néznünk a tényekkel. A Sárga-Határ-hegységben – az utóbbi években – különösen nagy változatosságot mutatnak az erdei ingók, a közönséges fakúszók és a kopogtatók. Olyan nagy változatosságot, hogy lehetetlennek tartom az ilyen rövid idő alatt kialakuló eltéréseket, miközben a környezet változatlan. Vagyis semmi nem indokol mutációt a csőrformában, a szárnytollak színében, bóbita méretében, vagy másféle ének kifejlesztésében. Az erdei pintyeknél is apróbb, idegen madarak a telet túl sem élik, nincsenek hozzászokva az itteni időjáráshoz. Eddig vagy kalitkában tartották őket, amit nem hiszek az igen nagy számukra tekintettel (tavasszal valóságos rajokban telepednek meg a fákon), vagy egy olyan meleg helyről származnak, amilyen az ismert tartományban nem létezik. Arra kell következtetnem, hogy ezek a madarak máshonnan érkeznek.

Onri Erich Darde: Kopogtatók a határon, kézirat, 1022.

Hubb Hogart már hetek óta titokban szemmel tartotta Abe Kaledont. Csak egyszer hagyta, hogy lássa őt, előző nap a Városháza állott levegőjű folyosóján. Kockázatos volt addig kísérnie, de tudni akarta, a főtanácsos asszony valóban találkozik-e a fiatal tudóssal, vagy a behívással csak rá akarnak ijeszteni. Aznap este Hubb kénytelen volt a megbízójának, Gustavo Omerigónak azt jelenteni, hogy nem pusztán behívták Kaledont, hanem alaposan meg is szorongatták. A behívás után a fiatal férfi alig talált vissza a Vaskalapács utcai bérleménybe.

Hubb mást is jelenteni kényszerült a főnökének: a renegát hártyás csapat az áruló Butch fivér, Adolv vezetésével betört a lakásba, amelyet valójában nem az egyetem, hanem Omerigo fizetett a két tudósnak a tudtukon kívül. Miután Benkovin és Kaledon elhagyták a bérleményt, Hubb körülnézett a helyszínen. Az áruló fivér alaposan átrendezte a szobákat, és magával vitte az összes térképet és feljegyzést. Hubb érezte, hogy a beszámolójának ezen a pontján a megbízója az elméjébe nyúlt, hogy az emlékképein át a saját szemével lássa, mit végzett az áruló, ezért elhallgatott, és csak felidézte a látványt.

Az egykori titokszolga tartott tőle, hogy megbízója megbünteti, amiért nem akadályozta meg a támadást, aztán rájött, hogy egyedül semmi esélye nem lett volna a hártyás bandával szemben. Nem, Hogart úr, helyesen cselekedett, kérem, folytassa a munkáját!

Így hát Hubb Hogart, az egykori ürgevárosi nincstelen tintaember-ivadék, aki a városi csendőrség létrafokaiba kapaszkodva, embert próbáló és felemésztő kiképzését is végigjárva magas tiszti rangig vitte, és kiugrása után magándetektívként kereste kenyerét, ismét Abe Kaledon nyomába szegődött. Arra gondolt, a megbízója talán attól tart, ha az áruló a feljegyzésekkel és a térképekkel nem elégszik meg, Kaledont is elrabolja.

A tintaember messzebbről figyelte Abe Kaledont. A fiatal tudós gyámoltalannak tűnt az Artéria forgalmába veszve. Folyton az óráját nézegette, amit a detektív nem értett, mivel nem volt késésben. Ráadásul, akik a Gyárnegyedben titokban vártak rá, annyira remegtek a kíváncsiságtól, hogy biztosan megvárták volna akkor is, ha az egész tartományt körbekerüli. Bár tulajdonképpen ezt már megtette – csak épp a Gyárnegyedet hagyta ki. Hubb tudta, hogy a városnak ez a része Kaledon számára teljesen ismeretlen, félelmetes terep.

Már-már részvétet érzett a vékony, fiatal férfi iránt. Nem egy harcos típus. Bár túl régóta dolgozott a megfigyelők szakmájában, hogy ne adjon látszatokra, Hubb ezúttal mégis biztos volt benne, hogy helyesen ítélte meg Kaledont. Az utóbbi időszakban – egészen pontosan a tanulmány megjelenése óta – Abe Kaledon kitartása megfogyatkozott. Hubb nem hibáztatta a fiatal tudóst, de kételkedett abban, hogy ő volna a megfelelő választás. A megbízójának igen nagy tervei voltak vele, miközben Abe Kaledon láthatólag azt sem tudta, hogy a legközelebbi barátjáról, Dmitri Benkovinról igen vaskos aktát vezettek Hubb régi munkahelyén, a Sötét Házban. A detektív a dossziét évekkel korábban egy az egyben lemásolta új és állandósult munkaadójának jó néhány másikkal együtt.

A kronogeológus megint az óráját nézegette. Előző este sokáig görnyedt a várostérkép fölé a feleségével, nyilvánvalóan azt számolgatták, melyik útvonal lehet a leggyorsabb. A behívólevél, amelyet a hűséges Butch fivér, Alberd, a megbízója első embere személyesen adott át a tudós feleségének, egyértelműen fogalmazott. Időpont és helyszín másnapra, a Gyárnegyedbe. Kaledon bizonyára azt hitte, ez is a Városháza utasítása, hacsak Okszána el nem mesélte neki, amit tudott. Hubb azonban ezt nem tartotta valószínűnek.

Sadness Springst légvonalban átszelni akár öt-hat napi gyaloglásba is beletellett volna, a valóságban azonban az utcák szövevénye megháromszorozta bármely két pont távolságát. Hubb éjszaka jól látta a házaspárt a konyhaablakon át a szemközti épület kormos tetejéről. Nem szerette az effajta leskelődést, de ami a Vaskalapács utcai irodában történt, óvatosságra intette. Nem sokon múlt, hogy Abe Kaledon éppen akkor toppanjon be, amikor azok még a berendezést verték szét.

Most unottan bámulta az omnibuszon zsúfolódó embereket, úgy sejtette, hozzájuk hasonlóan a legtöbben az Állomástérig igyekeznek. Ha végre eljutnak odáig, még néhány kilométer a Gyárnegyed kijelölt kapuja. Azt a távolságot akár le is gyalogolhatják, hacsak Kaledon nem tart attól, hogy fényes nappal kirabolják az Ürgevárosi bekötőn.

A Gyárnegyedet körbeölelték a munkások bérkaszárnyái, viskói, földbe ásott, számozott üregei. Utóbbiakat időről időre kipucolta a karhatalom, és mésszel szórta be Ürgevárost, ám a mélylakók, többségében alacsonyabb rendűként kezelt tintaemberek, újra és újra megjelentek. Hubb tisztában volt vele, hogy a fajtáját a hártyásoknál is rosszabbnak tartják a városban, pedig a mélylakók valóban emberek voltak, nemcsak annak tűntek. A munkáslázadások idején beitta őket a föld, akár a vért, és amikor ismét előbújtak, a munkások, akik számítottak volna rájuk a közös harcban, bosszút álltak rajtuk. Ha ez Hubb eszébe jutott, tehetetlen bűntudat fogta el, pedig nem történhetett volna másképpen.

Az ürgevárosiak élére sosem álltak karizmatikus vezetők, mint a Gyárnegyed brigádvezérei vagy a kikötő kapitányai. Mi inkább szeretünk a háttérben maradni, a sötétbe olvadni, gondolta Hubb, és magában elmosolyodott, mert bár kitört a nyomorból, továbbra is a láthatatlanság jelentette a megélhetését és a túlélését. A távoli sikolyok, a láng és a füstszag emléke örökre az elméjébe égett: nem bízott senkiben, és megvetette a városvezetést. Vesztenivalója sem akadt sok, ezért szabadon döntött, de sosem felejtett. A karhatalom hagyta porig égni a viskókat, és a halott költőnek igaza lett. Ha segít nekem, nem történik meg újra – mondta Gustavo Omerigo, amikor megkörnyékezte, és Hubb attól fogva hosszú ideig két urat szolgált anélkül, hogy bármelyikük ígéretét elhitte volna. Aztán felmondott, és végleg Gustavo Omerigóhoz, a gazdag hártyás mérnökhöz igazolt.

A házak egyformasága feloldódott a körúton. Ez volt a város egyik legrégebben épült része, és a munkáslázadások sem tettek benne nagy kárt. A gyújtogatók és faltörő kosok haragja inkább Hivatalváros ellen irányult. A magas bérházak homlokzata különbözött egymástól, hullámzó, váltakozó, de mégis jellemző képet mutattak. Sadness Springs akkor még nem terjeszkedett úgy, mint manapság, az elődök jobban spóroltak a hellyel, mint könnyelmű utódaik; az emeletek is mind eltértek, egymásra épültek, egy épületen belül pedig még az ablakok kerete is más mintát kapott. Egyvelegvárosnak hívták a környékbeliek.

Hubb gyermekkorában az utcaszinten egykor patinás, csillogó üzletek, ivók és kávézók, cukrászdák sorakoztak, az emeleteket magánrendelők és kisebb manufaktúrák, szabóságok, könyv- és lapkiadók szerkesztőségei, nő- vagy szivaregyletek, amatőr irodalmi vagy kronogeológiai vitaműhelyek foglalták el. A tetőtérben festők, szobrászok, zenészek, galambászok, égfigyelők, meteorológusok és álmodozók béreltek helyet maguknak.

Mára bezárt a cukrászdák és a kávézók többsége, csak az ivók maradtak. A neves orvosok praxisát kontárok vették át, a kiadók eltűntek a városvezetés cenzúrája miatt, a kisebb manufaktúrák kenyerét elvette a Gyárnegyed elsöprő ereje. A tetőterek művészeinek felkopott az álla, az álmodozók munkába álltak a Gyárnegyedben vagy Hivatalvárosban. Vagy az időt és a teret más időre és térre cserélték a hazatérés reménye nélkül. „Sadness Springs az önmaga húsán élő óriás”, szólt a vers, amit e sor miatt betiltottak, sőt, még a költője nevét is. Az ifjú a Bánat-forrásba vetette magát a város felett terpeszkedő duzzasztógát tetejéről, ahonnan az egyre terjedő elektromos vezetékek mind jobban behálózták a várost.

A napkorong füsttel teli, kékesszürke felhők mögé rejtőzött, a járókelők fel sem pillantottak az égre, szemükbe húzták kalapjukat, melynek karimáján hamar megült a sűrű pelyhekben hulló hó. A szabályos, fagyott kristályokat átszínezte a gyárak okádta sűrű melléktermék.

A legtöbben a munkahelyükre, jobbára Hivatalvárosba és a Gyárnegyedbe, vagy a munkaközvetítőhöz tartottak. Hubb időnként óvatosan körbepillantott, ám hozzá hasonlóan mindenki sötét kabátjába, sáljába burkolózott, sapkájukat, csuklyájukat, kalapjukat a szemöldökükig lehúzták, így ő sem keltett feltűnést.

A körút néhány kanyart követően kiszélesedett, és a város fősodrába torkollott egy tágas, ám járművekkel zsúfolt útra. Az Artérián tíz sávban haladt a forgalom: középen külön pályát biztosítottak a gyorsabb automobiloknak, és az elektromos vezetékekből táplálkozó villanyosnak, a lovak szeme elé pedig ellenzőt, fülükbe tompító vattát tettek a hajtók, nehogy megijedjenek az állatok az ördögi, olykor hangosan kattogó, csöngető szerkezetektől.

A házak arca is megváltozott: közelebb került Hivatalváros és a Kristályszalon, Sadness Springs legnagyobb, legdrágább és legcsillogóbb bevásárlóközpontja. A hirdetőtáblák lépten-nyomon mutatták az irányt, hol kell letérni felé, pedig az Artéria pontosan ott haladt el előtte, miután érintette az Állomásteret, majd felkanyarodott a Városházához, Hivatalváros szívébe. De közel volt már ide a Teátrum és az Igazságpalota is, amely mögött a vallatásra idézettek rettegett Sötét Háza állt.

Elhaladtak az Artéria mentén terpeszkedő, az este közeledtével egyre ragyogóbb fénybuborékokat fújó kávéházak, éttermek, drága ékszer- és ruhaüzletek sorai előtt. Hubb belátott az óriási emeleti ablakokon át a magas, tágas termek mennyezetére, a kristálylámpák csillogására. A csillárok alatt pedig fekete-fehérbe öltözött urak ülték körbe a kártyaasztalokat, melyeken nem csak papírlapot osztottak, hanem pénzt, életet és halált.

A fényűzés láttán düh moccant Hubb szívében. Ha legalább függönyt akasztanának az ablakok elé! Nem csodálkozott rajta, hogy annyi munkásban forrt az indulat, hiszen a viskóiktól alig néhány utcával arrébb a legnagyobb hivalkodással szembesültek nap mint nap. Egyetlen kristálycsillár árából vajon hány család etethetné a gyermekét akár egy teljes éven át? Nem fért Hubb Hogartnak, az ürgevárosi munkáscsalád kiugrott gyermekének fejébe, miért nem adakoznak ezek a drága ruhát viselő urak: időnként miért nem adják nekünk… legalább egy ilyen csillár fele árát? Az Artéria mentén terpeszkedő Hivatalváros, a Patrónus dombja: minden egyes itt felhúzott építmény a megalománia dicsérete, amelynek látásáért éveken át kuporgatnak a hegyi falvak ifjai, hogy egyszer az életben eljöhessenek Sandness Springsbe, és szerencsét próbáljanak.

A többség, mint sok-sok évtizede Hubb apja is, itt ragadt, és előbb Viskóvárosban, majd később Ürgevárosban lakott. A család pedig egyre nőtt – mert teherből a szegénynek több jut, mint a gazdagnak. A finom urak és hölgyek egy-két gyermeket neveltetnek, a munkások hatot, nyolcat. A jövő lázadói, mondta egyszer egy tanácsnok, és Hubb arra gondolt, a férfi nem is tudta, mennyire rátapintott a lényegre. Ezek az emberek el sem tudták képzelni azt az életet a sötét, kivilágítatlan utcák útvesztőiben, a mélyben.

Hubb azért kénytelen volt elismerni, hogy Sadness Springs lenyűgöző. Éppúgy tekergeti a nyakát, hogy megcsodálja a homlokzatok domborműveit, éppúgy eláll a lélegzete az Igazságpalota vagy a Városháza esti díszkivilágítása láttán, mintha először látná életében. Nem csoda, hogy elhitték, ekkora hatalmat nem lehet megtörni.

A ragyogó utcák szövevényében azonban itt is ugyanazok éltek az alagsori, szűkös fészkekben, mint a város minden pontján. Asztalkájuk fölé görnyedő órásmesterek, összeesküvők a dohányfüstös beugróikban; patkányok és egerek vették birtokba a legmocskosabb zugokat; cseppet sem előkelő kártyabarlangok, bordélyházak béreltek szobákat, csöpögő csapokkal felszerelt, szürke mosdókat, és a bérleti szerződésen olvasókörként, lámpagyűjtő raktáraként, manufaktúraként tüntették fel magukat.

A különbség csak annyi volt, hogy az itteni csepűrágók, csúszómászók, kéjeskedők és fenegyerekek – csak mert közel a város szíve – valamivel drágábban dolgoztak, mint Sadness Springs más negyedeiben.

Hubb sokat ismert közülük fakabát korából. A munkások – az egyetlen igazi fenyegetés – elleni harchoz kellett a csendőrség, miközben a városvezetés és a Társaság egymás kölcsönös félreállítására sokkal kegyetlenebb megoldást talált a nyílt utcai harcnál.

Hubb biztos volt benne, hogy előbb-utóbb neki is oldalt és színt kellene választania. Gustavo Omerigo jókor találta meg az ajánlatával. A látszat kedvéért még hónapokig maradt aktákat tologatni, mielőtt kilépett a testülettől, és végleg a hártyás pénzember szolgálatába állt. Az akták pedig sok-sok titkot meséltek, amelyeket nem csak úgy szereztek, hogy pusztán szájról olvastak vagy másokat követtek a város utcáin, vagy lakásokat, irodákat dúltak szét, míg tulajdonosaik távol voltak. Hosszú idő telt el, míg Hubb rájött arra is, kicsoda valójában a munkaadója. Ugyanekkor jött rá arra is, hogy soha többé nem szolgálhat mást, és árulásáról azonnal tudni fognak.

Az Állomástér váratlanul bukkant elő, egy fél órán át tartó kanyart követően. Abe az omnibusz elején kapaszkodott, Hubb néhány méterrel hátrébb. A detektív tudta, hogy a tudós eddig nem vette észre őt.

Az Állomástér közepén hatalmas torony állt vaslábakon, a keresztvasakon pedig számlálatlanul gubbasztottak az óriásgalambok. Megették kisebb társaikat, és olykor az emberek fejéről is leszedték a kalapot, a nők hajából kikapták a virágot. A kisgyerekeket is megtámadták, az ölebek pedig egyáltalán nem voltak tőlük biztonságban. Ezért aztán évente egyszer, nyáron vadászatot rendezett a városvezetés. Az állatokat kiirtani sosem sikerült, de a város nagy részét megtisztították tőlük. A Gyárnegyedben és a munkások városrészeiben egy sem akadt belőlük. Amelyik betévedt, rövid idő alatt valaki asztalán végezte. Hubb maga is elfogott néha egyet, és megette. Emlékeztette az íze arra, ahonnan jött, és arra, hogy egy nap újra megtörténhet, hogy óriásgalambok húsán vészeli át az ínséges időket. A madarak most kedvetlenül ücsörögtek a toronylábakon, csőrüket szárnyuk alá dugták.

Amikor az omnibusz a legközelebb járt az Állomás épületéhez, Kaledon váratlanul leugrott a járműről, és átfurakodott a tömegen. Hubb utánavetette magát. Egy percre elöntötte az idegesség, mert az emberek sora nem engedett könnyen, és elvesztette szem elől a tudóst. Ahogy számított rá, nem csak ők döntöttek a leszállás mellett; néhány fogathajtó hangosan szitkozódott, de akkorra már legalább százan vágtak át a járművek között. Az automobilok füstölögtek, a lovak lehelete meglátszott a hidegben. Mikor Abe Kaledon elérte a biztonságos járdát – és átugrott néhány ürülék- és hókupacon – visszanézett, Hubb egy pillanatra elkapta rémült tekintetét.

Mély, bronzhangú dörrenés rázta meg az Állomásteret: a gigantikus pályaudvar homlokzatán a legalább hat méter átmérőjű óra kovácsoltvas mutatói elütötték a negyedet. A tudósnak még maradt fél órája, hogy odaérjen a kapuhoz, utána lejár a belépési engedélye. Hubb észrevétlenül követte, mialatt a fiatal férfi sietős, időnként futásba váltó lépésekkel elhaladt az óriási csarnok tíz méter magas bejárata előtt. A tartomány minden részéből ide futottak be a zsúfolt járatok. Hiába épültek ki az utak, a többség továbbra is az olcsóbb vonatot választotta, ha munkát keresett Sadness Springsben.

Az Állomás egész területét magas fal, rajta szögesdrót vette körül, hogy az emberek ne vághassanak át a város mélyébe hatoló, számtalan, egy pontban összesűrűsödő és végződő síneken. Évente így is legalább tíz baleset történt, legtöbbször a hazafelé rövidítő iskolásokat és munkásokat gyűrték maguk alá a vonatok. Suttogtak azonban eltitkolt esetekről is: csavargók ugrottak le szerelvényekről az ellenőrök elől, vagy inkább úgy dobták ki őket a sínekre. Kaledon nem akart átvágni a síneken, és a néhol megbontott kerítésen átbújni, talán nem is ismert ilyen surranót. Hubb látta, hogy meg kell kerülniük az egész pályaudvart, ezért apránként csökkentette a távolságot kettejük között.

Az Ürgevárosi bekötőn a járda mentén várakozó konflisok egyikébe ült, Hubb pedig beugrott a mögötte várakozóba. Mivel szinte azonnal elindultak, sejtette, hogy a férfi egy pengőt sem alkudott le a viteldíjból. Hubb ezt nem mulasztotta el, de nem is feszítette nagyon a húrt. Tintaemberként ugyan, de rendes ruhát viselt, nem keltette naplopó benyomását.

Az Állomás tömbjét megkerülve, a járműjavító fala és téglaépületei mentén haladtak legalább három kilométeren át. Kaledon szekerének előnye száz méterre hízott, de Hubbot nem zavarta. A hajtó a gondolataiba mélyedve hallgatott, ő pedig kényelmesen felmérhette a terepet.

A falakról hullott a vakolat, pergett a vezényszavak, propagandaszövegek és a gyárkaput ábrázoló freskók festése. A monumentális festményen embertömeg áramlott robusztus, stilizált épületekbe, a háttérben kémények füstöltek a ragyogó, kék ég előtt. A színei elszürkültek a rájuk rakódott kosz miatt. A konflis olykor fél méter mély lyukakat kerülgetett, a hajtó behunyt szemmel is ismerhette az utat, már hozzászokott a nyílegyenes, négysávos út sivárságához. A járdán ösvényt vágtak a hóba az emberek, a tömeg csak arányaiban volt kevesebb, mint az Artérián. A Gyárnegyedben mindig véget ért, és rögtön elkezdődött egy újabb műszak.

Hubb egyetlen fakabátot sem látott a közelben. Nem bánta – mindig rosszkor érkeztek, és a tintaemberekre, akárhogy öltöztek, gyakran utaztak, ő pedig nem fedhette volna fel valódi kilétét.

A kávézók, cukrászdák helyét düledező kocsmák, szatócsboltok vették át, néhol üresen állt egy-egy lebetonozott park: a mozgóárusok, kispiacok standjai elhagyatottan álltak a hóesésben, a vörös, sárga, zöld ponyváik tetejére ránehezedett a szürke hó.

Az Állomást körbevevő falon túlról időnként vonatfütty vagy a hangosbemondó eltorzult hangja szűrődött felé. Néhány iskolás fiú hógolyózásba fogott, a fehér golyóbis tompán puffant a téglafalon, a fele ráragadt egy festett férfiarc szája szegletére. A fiúkat elzavarta a közeli beugróból egy pillanatra kilépő, nagydarab férfi; a konflis elhaladt a festmény és a ráccsal fedett, üvegezett, nyitott ajtó előtt. Az egykori őrhelyből zöldségboltot alakítottak ki. Az öreg visszaült a székére, és kinyitotta az újságját a gázlámpa fényében. Fagyott krumplit és hagymát árult, Hubb orrát megcsapta a rothadás hidegben alig érezhető szaga.

Még egy kilométert haladtak az Állomás fala mentén, a járműjavító műhelycsarnokai elmaradtak mögöttük, az Ürgevárosi bekötő kétsávosra szűkült. A forgalom némileg csökkent, a szűkítés miatt lelassult.

– Innen gyalog megyek tovább – határozott Hubb, és a viteldíj arányos részét a csodálkozó hajtó kezébe nyomta.

Gyorsan haladt a szinte álló forgalom mellett, Abe Kaledon konflisa egyre közelebb került. Elhaladt mellette anélkül, hogy egy pillantásra méltatta volna. Hubb magában elmosolyodott, és feltűrte a gallérját. Ha ismerné a környéket, most leszállna, és gyalog folytatná. Tényleg nem fog odaérni.

Abe azon töprengett, talán jobban tenné, ha gyalog folytatná, az a kalapos, magas galléros tintaember is milyen gyorsan halad ott, a járdán. Egy pillanatra ismerősnek tűnt neki, de ebből a szögből nem látta az arcát.

Elég sokan vannak az utcán, talán nem rabolnák ki, és egyébként is kényelmetlenül érezte magát azóta, hogy felszállt. A hajtó bizonyára nevet rajta, még csak nem is leplezi jókedvét.

Megindult előttük a sor, a hajtó a mokány lovacskát nógatta, a kerekek alatt ismét ropogott a töredező hó. Abe arra gondolt, a hajtó a viteldíj egy részét bizonyára elengedte volna. Végül döntött, és leszállt, kifizette a pénzt a hajtónak, és szinte futva elindult a havas járdán.

Ahogy a Gyárnegyed kapuja egyre közeledett, úgy lett Abe egyre idegesebb. Azt kívánta, bár itt lenne vele Dmitri, ám a barátja nem kapott behívót, annak pedig nem látták értelmét, hogy a kapunál tipródjon. Abe nem tudta, miként, mikor, hány órakor hagyhatja el a Gyárnegyedet. A kilépést is ugyanúgy engedélyezték, mint a belépést, és ő egyelőre csak a belépésre kapott felszólítást. A levélen városházi és egyetemi pecsét díszelgett, és valaki – olvashatatlan aláírással – a Hajózási és Vasúttársaság nevében is alákanyarította. Okszána nem tudta megmondani, ki volt a kézbesítő, azt mondta, nem látta a férfit azelőtt, és miután átvette a levelet, az idegen rögtön, szó nélkül távozott.

Semmi keresnivalóm itt, sóhajtotta, és megint rátört az idegesség émelyítő hulláma.

Abe gyerekkorában a városnak ezen a részén megérte ingatlant venni, mert jó volt a közlekedése, az Ürgevárosi bekötő egykor fősodornak számított, közel esett az Állomás, a kikötő és a Gyárnegyed is. Mára eljárt felette az idő. Abe a tanulmányára gondolt, Ta Pa Tára, a falu főnökére, a Sárga-Határ-hegységben töltött három kínzó évre, a Fekete-Határ-hegységre, ahonnan a családja származott.

Sürgető vágy, izgatottság lett úrrá rajta. Ha Okszána nem lenne, és legfőképpen az új élet felesége méhében, e pillanatban gondolkodás nélkül felpakolt volna egy szekeret, és átlépett volna azon a bizonyos határon. Egy tollvonással megszabadulna kötelességeitől, a rossz érzésektől, hogy a tanulmánya miatt nemcsak egyszerű fekete-, de talán egyenesen a városvezetés halállistájára került.

És mit találnék odaát? Ellenségeket? Barátokat? Éhséget, éhséget, éhséget! Magányt. Az örök honvágy földjét. Ugyanolyan kilátástalanságot, mint Sadness Springsben? E pillanatban el sem tudta képzelni, hogy hiányozna neki a tartomány, de a város hátrahagyása iránti vágya is lelohadt.

A Gyárnegyed behívóban kijelölt kapujánál szedett-vedett sorokba rendeződtek az emberek a Gyárnegyed vastag falába ékelt zsilipkapu előtt. A munkások egymással beszélgettek, csak futó pillantásokra méltatták. Abe nem merte megszólítani őket, miközben az óráját nézegette.

– Belépési engedélyt kapott? – kérdezte tőle egy nő. Abe először föl sem fogta, hogy neki szólnak. A hang irányába kapta a fejét, addigra legalább öten bámulták őt sapkáik, csuklyáik, fejükön körbetekert sáljaik alól.

– Sosem járt még itt, ugye? – szólította meg egy férfi is. Hunyorgott, szeme sarkában ezer szarkaláb futott össze, és ettől úgy tűnt, mint aki egész életében vigyorgott. A vigyor azonban éppúgy lehetett cinikus, mint őszinte örömmel teli. Abe az utóbbit nehezen tudta elképzelni. – Menjen előre, a magafajtának külön beléptetés jár.

Abe kiszáradt torokkal, hebegve megköszönte, aztán óvatos távolságot tartva a tömegtől, elindult a kapu felé. A beléptetőhöz közeledve észrevett néhány lőrést. Abe megborzongott, a Gyárnegyedbe igyekvő munkásokra pillantott. Ügyet sem vetettek a puskákra, sokan harsányan beszélgettek és nevettek, mások kabátjukba burkolózva várták, hogy rájuk kerüljön a sor. Nem tűntek sem veszélyesnek, sem különbözőnek a város más részein lakóktól. Egy nagy, nyitott szárnyú bejárathoz tolultak, és mint a szemcsék a homokórában, lassan átperegtek a kapu torkán, miután egy gépezet leolvasta a belépőkártyájukat, és egy újabb lyukkal érvényesítette azt. A kattogás zaja egyre erősödött, ahogy Abe közelebb ért.

A bejárat mellett megtalálta a magafajtájának szánt kaput. Amikor odaért, az ajtó kinyílt, és egy tintaemberrel találta magát szembe. Abe egy pillanatra elgondolkodott, honnan olyan ismerős az arca, aztán rájött, hogy előző nap délután a Városházán találkozott vele, az iroda előtt, ahová mindketten bebocsáttatásra vártak.

– A belépője? – kérdezte mogorván a férfi. Fekete arcában világított a szeme, széles, lapos orra alatt kivillant fehér fogsora.

Abe zavartan kutatta a kabátzsebeit. Felsóhajtott, amikor végre megtalálta, és átnyújtotta.

A tintaember az érvényesítő gépezet előtt ücsörgő, unott arcú lánynak adta a papírt, aki bedugta egy nyílásba – a gép kattant –, majd takarékos mozdulattal visszaadta Abe-nek a kártyát.

A férfi akkor annyit mondott: – Kövessen.

A fal túloldalán ismét a hóesésben találták magukat, a férfi utasította, maradjon a nyomában, itt senki meg nem találja őt, ha lemarad. Abe azonnal megértette az okát. A Gyárnegyed városként fejlődött a városon belül, mindenütt kátyús, töredezett, sármassza fedte utak kanyarogtak parkolók, raktárhelyiségek, végeláthatatlan szerelőcsarnokok között. Az épületeket hidak és rámpák szőtték át a zsúfolt járdák felett. Egyik csarnokból a másikba néha nem a talajszinten vezetett a legrövidebb út. A távolban számos égbe nyúló kémény derengett füstbe, ködbe burkolózva: a Gyárnegyed szimbólumai, és Abe számára az egyedüli tájékozódási pontok. Abe a várostérkép alapján tudta, hogy azokon túl terül el a kikötő; a feldolgozók hasznavehetetlen melléktermékeit a parton okádták ki magukból a csövek.

– Mire vár?

A tintaember egy ósdi automobilhoz vezette. A motort egy nagy, rozsdás fémlap alá építették, és amikor a férfi beindította, kétoldalt sűrű, fekete füst csapott ki belőle. Az egész járgány úgy rázkódott, hogy Abe azt hitte, ott helyben szétesik alattuk. Két kanyarral később már nem tudta volna megmondani, miként találna vissza a kapuhoz.

Hosszú időn át hajtottak a hóesésben, Abe keze elgémberedett az ajtózár hideg vasát szorongatva, arcába vágott a szembeszél – a repedezett szélvédő semmit sem fogott fel belőle. A férfi enyhén kisodródva bekanyarodott egy sötét, magas kőépület előtti parkolóba, és leállította a járművet.

Valamiféle irodaépületnek tűnt, de nem a hivatalvárosi fajtából. Áthaladtak az üres portásfülke előtt, és egy régi, poros csarnokba érkeztek. Egy erőteljesen kifestett nő fogadta őket.

– Abe Kaledon úr – mondta, és a kezét nyújtotta. Kabátja alatt kosztümöt és bőrcsizmát viselt, amelynek szárára felfreccsent a kátrányos hó. – Glaudiana Rufus vagyok, örülök, hogy megérkezett.

Abe levette a kesztyűjét, és óvatosan megszorította a nő kezét. Nem volt benne biztos, hogy a szájához kellett volna-e emelnie. A hivatalnok a tintaembert csak egy biccentésre méltatta.

– Már várják önt – tette hozzá a nő, és sarkon fordult.

A tintaember enyhén hátba ütötte Abe-et, aki erre meglódult a hivatalnok után. Elhaladtak néhány irodával szegélyezett, kopott szőnyeggel borított folyosón, majd egy behavazott belső udvaron. Abe már értette, miért volt kabátban a nő. A csarnok levegője, ahová vezette őket, ugyanolyan hideg volt, mint odakint. A gyártósorokat kibelezték, láthatóan jó ideje nem folyt itt semmiféle munka, még raktárnak sem használták.

A csarnok másik felében egy asztal állt, rajta papírokkal, mappákkal; az asztal körül három, makulátlanul öltözött ember, egy nő és két férfi tanakodott. Amikor meglátták őket, abbahagyták a beszélgetést, és tekintetük Abe-re szegeződött. Hátuk mögött, a csarnok óriási bejáratánál egy csillogó, fekete, sötétített ablakú automobil várakozott. Abe-nek az az érzése támadt, ül benne valaki.

Amikor közelebb ért az asztalhoz, az ott várakozók egyikét felismerte. Thor Bohrberg a kronogeológiai tanszék legfiatalabb, becsvágyó professzora volt, fél évig Abe-et is tanította, aztán elhagyta az egyetemet egy zsíros tanácsadói állásért a Városházán. Bohrberg mellett egy idősebb, vékony nő állt hímzett kabátban, melynek prémgallérja gyönge vállára borult. A harmadik egy kerek képű, gondosan ápolt bajuszt viselő férfi volt, jobb szemén monokli csillogott, ami sokkal idősebbnek és urasabbnak mutatta. Pénzember, gondolta Abe, látta a ruháján, a szája szegletében bujkáló mosolyból, a szeme csillogásából.

Abe tintaember kísérője félrehúzódott, Abe alig érzékelte a jelenlétét. A hivatalnoknő a kocsihoz ment, és beszállt, de az ajtót nyitva hagyta. Abe nem látott be az utastérbe, túl sötét volt odabent.

Bohrberg egy pillanatra barátian elmosolyodott, és éppen megszólalt volna, amikor a fekete kabátos, idős nő felhorkant.

– Ő lenne hát Abe Kaledon? Meg kell állapítanom, pofátlanul ifjú, és más helyzetben ennek tudnám be naivitását, nagyotmondását és az istenkáromlást!

– Elga… – köszörülte a torkát Bohrberg, de az öregasszony bársonykesztyűs kezével leintette.

– Ha igaz, amit a tanulmánynak nevezett röpiratáról mondtál, Thor, akkor annak a fele sem tréfa!

– Nem is tréfának szántam… – motyogta Abe, és segítségért az egyetlen tudósra nézett. Bohrberg arca azonban kifejezéstelen maradt.

– Persze, persze. Azért vagyunk itt – mondta az egykori professzor –, hogy erről beszélgessünk egy kicsit. Kaledon úr, hadd mutassam be önnek Elga Hartot, a Patrónus kegyeltjét, és Edd Eggert urat, a Sadness Springs Hajózási és Vasúttársaság igazgatósági tagját.

Abe óvatosan bólintott. Nem értette, miért kellett ehhez a Gyárnegyedbe jönnie, és mit akarnak tőle. A nő elhúzta a száját, és vékony karját keresztbe fonta lapos mellkasán. A pénzember szivarra gyújtott, aztán kabátját hátravetve az asztal szélére ült.

Bohrberg folytatta.

– Ha jól értettem, de kérem, kedves… kolléga, javítson ki, ha mégsem, tehát ha jól értettem, azt állítja, hogy a tartományt valamiféle átjárható, az érzékeinket csapdába ejtő… sáv veszi csupán körül, amely nem létezett mindig, és amelyen túl feltehetően olyan földeket találunk, ahol a fizika törvényei az általunk ismertekkel megegyezik.

– Így van, professzor úr.

– Nevetséges! A határon túl nincs semmi! – közölte a nő, és a szeme Thor Bohrberg felé is éppúgy villámokat szórt, mint Abe felé. A pénzember csak mosolygott a bajsza alatt. – Soha senki nem igazolta, hogy a Teremtő más tartományokat is létrehozott volna, és a falak azért vannak, hogy megvédjenek minket a Gonosztól.

Abe feszengett, az ajkát harapdálta. Ismét Bohrbergre nézett, nem szerette volna átvenni a szót. A vallási fanatikusokkal nem tudott mit kezdeni, ahogy azok sem az ő elméletével. A városvezetés pedig mindig azokat támogatta, akiktől többet remélt. A Patrónussal sosem fordultak szembe, ami a munkáslázadások idején és az azutáni elsimításnak hívott időszakban különösen jól jött nekik. A Patrónus óriási falragaszokon, plakátokon, de még krétarajzokon is az örök mélybe taszítás teóriáját hirdette, hogy elbizonytalanítsa a munkásokat. Abe az egészet körmönfont hazugságnak tekintette.

Bohrberg megköszörülte a torkát.

– Nos, végül is, valóban nem igazolták még kétséget kizáróan… de ez lényegében elmondható a tanulmányról is – bökött Abe-re Bohrberg. – A jelenlévők közül én olvastam részleteiben, de ha volna szíves összefoglalni nekünk…

– Nekem csak egy kérdésem van, Thor! És neked is csak azt az egyet kellene feltenned! – vágott Bohrberg szavába a nő. Abe inkább hallgatott, azt kívánta, bárcsak láthatatlanná válna.

– És mi volna az, Elga pátria? – fordult a professzor megadóan az idős nő felé.

– A tudós elméd még nem jött rá? – kérdezett vissza fölényesen a Patrónus képviselője, majd Abe-hez fordult. – Mi bizonyítja az egész kesze-kusza irományt, Kaledon úr, talán járt odaát, és visszatért?

Abe lesütötte a szemét. A cipője orrát bámulta, amire makacsul ráragadt egy kátrányos sárdarab. Arra gondolt, hogy milyen sokszor álmodta azt, hogy járt odaát, de nem emlékszik belőle semmire. A visszatérő álom gyermekkora óta kínozta. Hogy is érthetnék meg?

– A puszta létünk igazolja az elméletem – emelte fel a fejét.

Bohrberg összeráncolta a homlokát, a nő képtelen volt megszólalni a dühtől. A pénzember szivarja felizzott, ahogy beleszívott. Kifújta a füstöt, melyen át lapos pillantást vetett Abe-re. Nem szóltak, Abe folytatta.

– Kétségtelen, hogy nem jártam… odaát. És nem lehetek száz százalékig bizonyos abban, hogy olyan emberrel beszéltem, aki igen. De túl sok minden mutat arra, hogy a tartomány egy általunk nem ismert, nagyobb méretű, óceánnal határolt szárazulaton, egy úgynevezett kontinensen fekszik. – Abe lélegzetvételnyi szünetet tartott. Hallgatósága bizonyára számított a szentségtörő, és a tanulmányban oly gyakran használt, ősi és idegen szóra, ezért folytatta. – Túl sok minden mutat arra, hogy a határok nem léteztek kezdettől fogva, hogy a mi népünk és a hártyások vándoroltak, egyik helyről a másikra. És ha így van, a falakon túli földeken hozzánk és a hártyásokhoz hasonló embereket találunk.

– Megvizsgáltam számos leletet, csontokat, cserép- és pénzdarabokat, mintázatokat, fémeszközöket, megmunkált, pattintott köveket… És némelyik ilyen kő származási helyét, a kőzetük anyagát máig nem tudtuk azonosítani. Talán éppen azért, mert itt nincs belőlük. Meggyőződésem, hogy a tartományba, a jelenleg általunk ismert világba egész népek érkeztek a letelepedés céljával, és amikor túl sokan lettek, egy részük tovább vándorolt, vagy pedig más népek jöttek a helyükre, és háborúztak egymással. Tisztában vagyok vele, hogy az elgondolásaim sokak vallási meggyőződését sértik, de ettől még igazak, pusztán nagyon rég történtek. Jóval régebben, mint amióta számítjuk az időt, régebben, mióta ez a határ, vagy sáv létezhet, nevezzük akárhogy.

– Hogy merészeli?