Mario Puzo

Az utolsó Keresztapa

Fordította

Süle Gábor

Mario Puzo

Az utolsó
Keresztapa

Geopen Könyvkiadó

2023

A mű eredeti címe:

The Last Don

Copyright © 1996 by Mario Puzo

Fordította:

Süle Gábor

Hungarian translation © 1997 Süle Gábor

Minden jog fenntartva / All rights reserved

Virginia Altmannak
és Domenick Clerinek

Prológus

Quogue, 1965

{{watermark}}
Virágvasárnap volt, amikor pont egy évvel a Santadiók elleni nagy háború után Don Domenico Clericuzio a családjában született két csecsemő keresztelőjét ünnepelte, s egyben meghozta élete legfontosabb döntését. Meginvitálta Amerika legnagyobb családjainak főnökeit, valamint Alfred Goneveltet, a vegasi Xanadu Hotel tulajdonosát, és David Redfellow-t, aki hatalmas drogbirodalmat épített ki az Egyesült Államokban. Bizonyos szempontból mindegyikük az üzletfelének számított.

Mint a legnagyobb amerikai maffiacsalád feje, Don Clericuzio úgy tervezte, hogy lemond a hatalomról, legalábbis a látszat kedvéért. Ideje megváltoztatni a játékszabályokat; a látványos hatalom túlságosan veszélyes. De a hatalomról való lemondás önmagában is veszélyeket hordoz. Ehhez a legnagyobb jó szándékra és személyes elhatározásra van szükség. És hogy mindezt a saját törvényei alapján tegye.

Clericuzio Quogue-ban lévő húszholdas birtokát három méter magas téglafal vette körül, a tetején szögesdróttal és elektronikus érzékelőkkel. A birtokon lakott három fiának családja, valamint húsz kisebb házban a család megbízható emberei.

Mielőtt a vendégek megérkeztek, a Don és fiai kint ültek az udvarház mögötti gondosan ápolt lugasban, egy kovácsoltvas asztal körül. A legidősebb fiú, Giorgio magas volt, rövidre nyírt, férfias bajusszal, szikár alakja, akár egy angol gentlemané, és ezt a benyomást csak fokozta méretre szabott öltönye. Huszonhét éves volt, komor, borotvaéles ésszel és kifürkészhetetlen arccal. A Don közölte a fiával, hogy a Wharton School of Businessbe fog jelentkezni, ahol majd megtanulja a pénzlopás legfinomabb trükkjeit, de úgy, hogy mindvégig a törvényes keretek között maradjon.

Giorgio nem kérdőjelezte meg az atyai döntést; egy királyi ediktumot sem szokás megvitatni. Bólintott és engedelmeskedett.

A Don ezután unokaöccséhez, Joseph, alias „Pippi” De Lenához fordult. Ugyanúgy szerette Pippit, mint a saját fiait, mert nemcsak vér volt a véréből – ugyanis halott húgának fia volt –, hanem Pippi volt az a nagyszerű fickó, aki legyőzte az elvadult Santadiót.

– Te pedig Vegasba költözöl – közölte vele. – Te fogod képviselni az érdekeinket a Xanadu Hotelben. Most, hogy a családunk visszavonul az aktív tevékenységtől, itt nem lesz sok tennivaló. Azonban te maradsz a család Pörölye.

Látta, hogy Pippi nem örül, ezért meg kellett indokolnia. – A feleséged, Nalene nem képes megszokni a családi légkört, ugyanezért nem élhet a bronxi enklávéban sem. Túlságosan is különbözik tőlünk, amit Bronxban nem tudnának elfogadni. A családtól távol kell otthont teremtened számára. – Mindez igaz volt ugyan, de a Donnak volt más indoka is. Pippi a Clericuzio család hős „tábornoka”, és ha ő marad a bronxi enklávé „polgármestere”, nagyobb hatalmat szerezhet, mint a fiai, amikor a Don már nem él.

– Te leszel nyugaton a bruglioném – közölte Pippivel. – Gazdag leszel, de nem fogod nélkülözni a fontos feladatokat sem.

Átadta Pippinek egy Las Vegas-i ház vételi szerződését, a hozzá tartozó egyéb iratokkal. Ezután legfiatalabb fiához, a huszonöt éves Vincenthez fordult. Ő nőtt a legkisebbre a fiai közül, de olyan masszív volt, mint egy kőkapu. Kevésbeszédű ember volt. Az anyja térdén lovagolva tanulta meg az összes klasszikus olasz parasztétel elkészítésének fortélyait, és ő volt az is, aki a leginkább megsiratta fiatalon elhunyt édesanyját.

A Don rámosolygott. – Azt hiszem, sikerült eldöntenem a te sorsodat is – mondta –, és megtalálnom a neked megfelelő utat. Te fogod megnyitni New Yorkban a legelőkelőbb olasz éttermet. Nem kell spórolnod semmin. Meg akarom mutatni a franciáknak, mi az igazi ételművészet. – Pippi és a többi fiú nevetett, de még Vincent is elmosolyodott. A Don mosolyogva folytatta. – Egy évig Európa legjobb szakácsiskolájába fogsz járni.

Bár Vincent láthatóan örült, felmordult: – És ugyan mit tudnának még nekem ott tanítani?

A Don szigorú arccal nézett rá. – Sokkal jobb is lehetne a tésztád – közölte. – De a legfontosabb az, hogy pénzügyileg is megtanulj irányítani egy ilyen vállalkozást. Ki tudja, egy nap talán egész étteremhálózatod lesz. Giorgiótól kapod meg a pénzt.

A Don végül Petie-hez fordult. Petie volt a középső fia, hármuk közül a legvidámabb. Szeretetre méltó volt, huszonhat évesen is gyerek, de a Don tisztában volt vele, hogy ő hasonlít a legjobban a szicíliai Clericuziókhoz.

– Petie – mondta neki a Don –, most, hogy Pippi nyugatra megy, te leszel a bronxi enklávé polgármestere. Te fogsz gondoskodni a család számára katonákról. Ugyanakkor vettem neked egy építőipari vállalatot, egy nagy céget. Te fogod javítani a New York-i felhőkarcolókat, építed a rendőrlaktanyákat, kövezed a városi utcákat. Biztos üzlet, de elvárom, hogy felvirágoztasd a céget. A katonáidnak törvényes állást biztosíthatsz, és természetesen sok pénzt is keresel. Előbb azonban kitanulod a szakmát a mellett a férfi mellett, akié a cég jelenleg. De ne feledd, hogy az elsődleges kötelességed a család katonáinak ellátása és parancsnoklása. – A Don Giorgióhoz fordult.

– Giorgio – mondta neki –, te leszel az utódom. Te és Vincent többé nem vesztek részt a család olyan akcióiban, amelyek veszélyesek lehetnek, hacsak nem szükséges. A jövőt kell néznünk. A te gyermekeid, az én gyermekeim, a kis Dante és a kis Croccifixio nem szabad, hogy ilyen világban nőjenek föl. Gazdagok vagyunk, most már nem kell vásárra vinnünk a bőrünket, hogy biztosítsuk a mindennapi kenyerünket. A családunk mostantól kezdve csak pénzügyi tanácsokat fog adni a többi családnak. Támogatjuk őket politikailag, közvetítünk a vitáikban. De ehhez ütőkártyákra van szükségünk. Hadseregre. Meg kell védenünk a többiek pénzét, amiért viszonzásképpen mi is részesülünk a javaikból.

Rövid szünetet tartott, aztán folytatta: – Mához húsz-harminc évre mindannyian beépülünk a törvényes világba, és félelem nélkül élvezhetjük a vagyonunkat. Ez a két csecsemő, akiket ma tartunk keresztvíz alá, soha nem fogja megismételni a mi bűneinket, és nem fog kockázatot vállalni.

– De akkor miért van szükség a bronxi enklávéra? – érdeklődött Giorgio.

– Mert egy nap szentek akarunk lenni – felelte a Don –, és nem mártírok.

Egy órával később Don Clericuzio házának erkélyéről nézte az ünneplő társaságot.

A gyepen hatalmas, zöld napernyők védelmében piknikasztalok álltak, ezeknél ült a kétszáz vendég, sokuk egyszerű katona a bronxi enklávéból. Egy keresztelő rendszerint vidám dolog, ez azonban jóval visszafogottabb volt. A Santadiók felett aratott győzelemért a Clericuziók drágán megfizettek. A Don elvesztette legkedvesebb fiát, Silviót. A lánya, Rose Marie pedig a férjét.

Figyelte a tengernyi embert, akik a hosszú asztalok mellett ültek, amelyek roskadásig voltak rakva vörösboros kancsókkal, fehér levesestálakkal, mindenféle tésztával, húsos és sajtos tálakkal, valamint mindenféle alakú és méretű ropogós kenyerekkel. Hagyta, hogy egy kicsit elandalítsa a háttérben játszó zenekar halk muzsikája.

A piknikasztalok mértani középpontjában a Don ott látta a két babakocsit, kék takarókkal kibélelve. Milyen bátran viselkedett a két kicsi, meg se rezzentek, amikor a szenteltvíz a homlokukat érte. Mellettük a két anya, Rose Marie és Nalene De Lena, Pippi felesége. Íme tehát Dante Clericuzio és Croccifixio De Lena. Felelősnek érezte magát, hogy a két gyereknek soha ne kelljen megszenvednie a mindennapi kenyérért. Ha sikerül, amit eltervezett, akkor beléphetnek a törvényes világba. Érdekes, gondolta, hogy nem volt egyetlen férfi sem a társaságban, aki lerótta volna a tiszteletét a kisdedek előtt.

Látta azt is, hogy a komor, gránitarcú Vincent hot dogot osztogat a gyerekeknek egy kocsiról, amelyet ő maga tervezett. Úgy nézett ki, mint a New York-i hot dog árus kocsik, csak nagyobb, tarkább napernyő volt felette, és persze Vincent hot dogja sokkal finomabb volt. Tiszta, fehér kötényt kötött maga elé, a hot dogba pedig savanyú káposztát, mustárt, lilahagymát vagy ketchupot kínált tetszés szerint. Minden gyereknek puszival kellett fizetnie a hot dogért.

Látta, hogy a boccie-pályán Petie ott golyózik Pippi De Lenával, Virginio Ballazzóval és Alfred Gronevelttel. Petie volt a társaság tréfamestere, amiért a Don mindig orrolt is rá egy kicsit; ő az ilyesmit veszélyesnek tartotta. Petie most is véget vetett a játéknak egy trükkel, mert az egyik golyó darabokra tört, amikor nekikoccant a másik.

Virginio Ballazzo volt a Don alvezére, mintegy a Clericuzio család ügyvezetője. Jókedvű, temperamentumos ember volt, most is viccesen megkergette Petie-t, aki úgy tett, mintha menekülne előle. A Don ironikusnak érezte a jelenetet. Tisztában volt azzal, hogy Petie fia született gyilkos, és hogy a játékos Ballazzónak sem véletlenül volt a családban tekintélye.

De egyiküket sem lehetett Pippivel összehasonlítani.

A Don látta, hogy a tömegben lévő nők mind Pippi felé pillantgatnak, csak a két anya, Nalene és Rose Marie nem. Milyen jóvágású férfi! Magas, mint a Don, keménykötésű, markáns, jóképű. Sok férfi is feléje pislogott, nem egy a katonája volt a bronxi enklávéban. Figyelték, milyen tekintélyt áraszt, hogy milyen ruganyosak a mozdulatai, ismerték a róla szóló legendákat. Ő volt a Pöröly, az „alkalmas férfiak” legjobbja.

A fiatal, pirospozsgás David Redfellow, a legnagyobb kábítószer-kereskedő egész Amerikában, kedvesen megcsipkedte a két csecsemő arcát. Végül a társasághoz tartozott Alfred Gronevelt, szmokingban, csokornyakkendősen, és messziről lerítt róla, hogy feszeng a számára idegen szerepben. Gronevelt pontosan ugyanolyan korú volt, mint a Don, majdnem hatvanéves.

Don Clericuzio ma mindannyiuk életét megváltoztatta, és remélte, hogy pozitív értelemben.

Giorgio kijött érte, hogy elvigye a nap első találkozójára. A tíz maffiafőnök a Don „tusculanumában” gyülekezett. Giorgio már röviden vázolta előttük Don Clericuzio javaslatát. A keresztelő kiváló ürügyül szolgált a megbeszéléshez, ám mivel nem volt semmilyen valóságos kötődésük a Clericuziókhoz, szerettek volna mihamarabb végezni.

A Clericuzio-ház „szentélye” egy ablaktalan helyiség volt, néhány nehéz bútordarabbal és egy bárszekrénnyel felszerelve. A tíz férfiú komor arccal ülte körül a feketemárvány tárgyalóasztalt. Egymás után üdvözölték Don Clericuziót, majd várakozással figyelték, mit fog mondani.

Don Clericuzio behívatta két másik fiát, Vincentet és Petie-t, ügyvezetőjét, Ballazzót, valamint Pippi De Lenát is, hogy vegyenek részt a tárgyaláson. Amikor megérkeztek, Giorgio néhány hűvös és ironikus mondattal megnyitotta a tárgyalást.

Don Clericuzio végighordozta tekintetét a körülötte ülő férfiak arcán. Ezek azok a nagy hatalmú férfiak a törvénytelenség világában, akik azért vannak, hogy kielégítsék az emberek valódi igényeit, gondolta.

– Giorgio fiam már röviden elmondta önöknek, hogy fog ez az egész kinézni – kezdte. – Javaslatom a következő: ezennel kivonulok mindegyik üzletágból, a szerencsejátékot kivéve. New York-i érdekeltségeimet átadom régi barátomnak, Virginio Ballazzónak. Ő megalakítja a saját családját, és függetlenedik a Clericuzióktól. Az országban található egyéb érdekeltségeimet a szakszervezetekben, a szállításban, az alkoholban, dohányban és kábítószerben átadom az önök családjainak, és egyben felajánlom összes kapcsolatomat a törvénykezéshez. Mindezért csak azt kérem cserébe, hogy bízzanak meg az ezekből származó bevételek kezelésével. Biztonságban lesz a pénzük, bármikor hozzáférhetnek. És nem kell aggódniuk, hogy a kormány ráteszi a kezét. Mindezért csak ötszázalékos jutalékot kérek.

A tíz férfiú számára ez olyan ajánlat volt, akár az álom. Hálásak voltak a Clericuzióknak, hogy kivonulnak az üzletből, amikor megtehették volna, hogy tovább terjeszkednek, és ellenőrzésük alá vonják, vagy akár megsemmisítik az ő birodalmaikat is.

Vincent körbejárta az asztalt, és mindenkinek töltött egy kis bort. A férfiak felemelték poharukat, és ittak a visszavonuló Don egészségére.

Miután a maffiafőnökök ünnepélyesen elköszöntek, Petie bekísérte David Redfellow-t. Vincent neki is bort töltött. Redfellow kirítt a többi férfiú közül, mert hosszú hajat viselt, arany fülbevalója volt, és frissen vasalt farmeröltönyt hordott. Ereiben skandináv vér csörgedezett. Szőke volt, szeme világoskék, ajka körül folyton vidám mosoly bujkált, esze vágott, mint a borotva.

A Don lekötelezettje volt David Redfellow-nak, aki bebizonyította, hogy a hatóságokat drogügyben is meg lehet vesztegetni.

– David – szólalt meg Don Clericuzio –, maga is visszavonul a drogkereskedelemből. Jobb ajánlatom van a számára.

Redfellow nem tiltakozott. – Miért épp most? – kérdezte csupán.

– Először is – felelte a Don – a kormány túl sok időt és fáradságot öl a dologba. Félelemben kellene élnie élete hátralévő részében. Eddig Petie fiam és a katonái voltak a testőrei, de ezt nem engedhetem tovább. A kolumbiaiak túlságosan vadak, elszántak és erőszakosak. Legyen az övék a drogkereskedelem. Maga visszavonul Európába. Majd megszervezem az ottani védelmét. Elég munkát ad majd magának, hogy megvásároljon egy olasz bankot, ehhez azonban természetesen Rómában kell élnie. Nagy üzleteket kötünk ott a jövőben.

– Nagyszerű – jegyezte meg Redfellow. – Nem beszélek olaszul, és fogalmam sincs a bankügyletekről.

– Mind a kettőt megtanulja – felelte kurtán Don Clericuzio. – És boldogan él majd Rómában. Persze, ha óhajt, maradhat itt is, de ebben az esetben nem számíthat a támogatásomra, Petie nem vigyáz az életére. Szóval választhat.

– És ki veszi át az üzletemet? – érdeklődött Redfellow. – Mennyit kapok a lelépésért?

– A kolumbiaiak – felelte a Don. – Ezt nem lehet megakadályozni, ez szükségszerű. De a kormány megkeseríti az életüket. Nos, igen vagy nem?

Redfellow elgondolkozott, aztán felnevetett. – Akkor mondja, hogy kezdjek hozzá.

– Giorgio elviszi Rómába, és bemutatja az ottani embereimnek. És mindvégig ott lesz maga mellett, hogy tanácsot adjon.

A Don megölelte Redfellow-t. – Köszönöm, hogy megfogadta a tanácsomat. Európában is üzletfelek maradunk, és higgye el, jó élet lesz ez magának.

Amikor David Redfellow távozott, a Don elküldte Giorgiót, hogy hívja be Alfred Groneveltet. Mint a Xanadu Hotel tulajdonosa, Gronevelt ez idáig az immár legyőzött Santadio család védelme alatt állt.

– Mr. Gronevelt – kezdte a Don –, ön ezután az én védelmem alatt irányítja a szállodát. Nem kell aggódnia az élete vagy a tulajdona miatt. A szállodából továbbra is az öné ötvenegy százalék, az enyém pedig az a negyvenkilenc, amelyet eddig a Santadiók birtokoltak. És ugyanazok a jogok illetnek meg, mint őket. Elfogadható ez az ön számára?

Gronevelt a kora ellenére roppant fizikai erőt és méltóságot árasztott. Óvatosan csak ennyit mondott: – Ha maradok, ugyanazzal az eréllyel kell irányítanom a szállodát, mint eddig. Ha nem, el kell adnom a részemet.

– Eladni egy aranybányát? – nézett rá a Don hitetlenkedve. – Ugyan, dehogy. Ne féljen tőlem. Én elsősorban üzletember vagyok. Ha Santadióék kicsit kevésbé forrófejűek, nem történt volna meg ez a sok szörnyűség. Ma azonban már nem léteznek. Ön és én viszont józan emberek vagyunk. A képviselőim veszik át a Santadiók részét. Joseph De Lena, vagyis Pippi intézi az ezzel kapcsolatos ügyeket. Ő lesz az én bruglioném nyugaton, évi százezer dolláros fizetésért, amelyet az ön szállodája folyósít neki olyan címen és formában, ahogy jónak látja. És ha bármiféle gondja volna akárkivel, csak szóljon neki. És a maga üzletágában mindennaposak a gondok.

A magas Gronevelt meglehetősen nyugodtan fogadta a dolgot. – De miért engem részesít ebben a kegyben? Más választási lehetősége is volna, jóval kifizetődőbbek.

Don Domenico komoly arccal válaszolt. – Mert ön egy zseni a maga területén. Mindenkinek ez a véleménye Las Vegasban. És hogy a nagyrabecsülésemet kifejezzem, kap valamit tőlem.

Gronevelt a fejét rázta. – Eddig is eleget kaptam öntől. A szállodámat. Mi lehet még ennél is fontosabb?

A Don jóindulatúan elmosolyodott, mert bár mindig komoly ember volt, örömét lelte abban, ha meglepetést szerezhet az embereknek. – Ön delegálhatja a következő jelöltet a Nevadai Szerencsejáték Bizottságba. – Megüresedett egy hely.

Gronevelt ritkán lepődött meg életében, ezúttal azonban le is volt nyűgözve. Persze leginkább boldog volt, mert végre olyannak látta szállodája jövőjét, amilyennek megálmodta. – Ha ezt valóban el tudja intézni – jegyezte meg –, akkor hamarosan mindketten nagyon gazdag emberek leszünk.

– Már el van intézve. Most menjen, és érezze jól magát!

Gronevelt így szólt: – Inkább visszamennék Vegasba. Nem volna bölcs dolog mindenkinek a tudomására hozni, hogy én itt mindennapos vendég vagyok.

A Don bólintott. – Petie, intézkedj, hogy Mr. Groneveltet valaki vigye be New Yorkba.

Kint a ház előtti gyepen Rose Marie Clericuzio arra várt, hogy Pippi De Lenával beszélhessen. Nagyon fiatal és nagyon csinos özvegy volt, a fekete nem állt jól neki. Az, hogy férjét és bátyját gyászolta, elnyomta természetes elevenségét. Nagy barna szeme túl sötét volt, olajbarna bőre túlságosan fénytelen. Csak frissen keresztelt, kék pólyába bugyolált kisfia, Dante csempészett valami színt az arcára. Egész nap furcsán távol tartotta magát apjától, Don Clericuziótól, és három fivérétől, Giorgiótól, Vincenttől és Petie-től. Ám most arra várt, hogy Pippi De Lena szemébe nézhessen.

Unokatestvérek voltak, Pippi tíz évvel idősebb nála, és süldő lányként őrülten szerelmes volt belé. Ám Pippi mindig kicsit lekezelően bánt vele. Bár híres volt gáláns kalandjairól, annál tisztelettudóbb volt, semhogy gyengéd érzelmeket tápláljon az ő Donjának lánya iránt.

– Szia, Pippi – szólította meg a férfit –, gratulálok.

Pippi olyan lefegyverzően mosolygott, hogy brutális vonásai szabályosan megszépültek. Lehajolt és megcsókolta a kicsi homlokát, és meglepve látta, hogy a haja, amely még mindig a krizma olajának enyhe illatát árasztotta, milyen dús.

– Dante Clericuzio, milyen szép nevet kaptál – mondta.

Nem volt azonban ez olyan ártatlan bók. Rose Marie visszavette lánynevét, és az apátlan gyerek is ezt kapta. A Don megdönthetetlen érvekkel győzte meg erről a lányát, akiben mégis maradt némi bűntudat.

Ez a bűntudat dolgozott Rose Marie-ban, amikor megkérdezte: – Hogy tudtad rávenni a protestáns feleséged erre a katolikus ceremóniára és erre a vallásos névre?

Pippi elmosolyodott. – A feleségem szeret, és örömet akart szerezni nekem.

Ez az igazság, látta be Rose Marie. Pippit szerette a felesége, mert nem ismerte. De soha nem szerette úgy, mint valaha ő. – A Croccifixio nevet adtad a fiadnak – folytatta Rose Marie. – Legalább annyi örömet szerezhettél volna a feleségednek, hogy amerikai nevet adsz.

– A nagyapád nevét kapta, hogy örömet szerezzek vele az apádnak – jegyezte meg Pippi.

– Ahogy ez mindnyájunk kötelessége – felelte Rose Marie, és keserűségét mosolyával palástolta. Olyan volt az arca, hogy a mosoly természetesnek hatott rajta, s ez elvette az élét bárminek, amit mondott. Egy darabig hallgatott, aztán kicsit zavartan tette hozzá: – Köszönöm, hogy megmentetted az életemet.

Pippi egy pillanatra üres tekintettel nézett rá, meglepetés, sőt enyhe rosszallás csillant meg a szemében, ahogy csendesen csak ennyit mondott: – Soha nem voltál veszélyben. – Aztán karját a lány vállára tette. – Hidd el nekem! Ne gondolj azokra a dolgokra. Felejts el mindent! Boldog élet áll előttünk. Felejtsd el a múltat!

Rose Marie lehajtotta a fejét, megcsókolta a kisfiát, igazából el akarta rejteni az arcát Pippi elől. – Mindent megértettem – mondta, mivel tisztában volt vele, hogy a férfi mindent el fog mondani az apjának és a bátyjainak. – Megbékéltem a dologgal. – Azt akarta, hogy a családja tudja, még mindig szereti őket és örül, hogy a gyerekét befogadták.

Ebben a pillanatban lépett hozzájuk Virginio Ballazzo, és Rose Marie-t meg Pippit a kert közepére terelte. Don Domenico Clericuzio jelent meg a ház kapujában három fia kíséretében.

A Clericuzio család – a férfiak szmokingban, a nők estélyiben, a csecsemők szaténba bugyolálva – félkörbe állt a családi fényképhez. A vendégek tapsoltak és hangosan gratuláltak, ez a pillanat merevedett meg a gép lencséje mögött: a béke, a győzelem és a szeretet pillanata.

A képet később kinagyították, és bekeretezve a Don dolgozószobájának falára került, Silvio utolsó arcképe mellé, akit a Santadio-háborúban öltek meg.

A Don hálószobájának erkélyéről figyelte a mulatozó vendégeket.

Rose Marie eltolta a babakocsit a golyózó férfiak mellett. Pippi felesége, a karcsú, magas és elegáns Nalene közeledett felé, karjában a kis Croccifixióval. A gyereket berakta a kocsiba Dante mellé. A két nő szeretetteljes arccal nézte a két csecsemőt.

A Dont elárasztotta a boldogság, hogy ez a két gyerek biztonságban fog felnőni, és soha nem tudják meg, milyen árat fizettek ők ezért.

Ezután látta, hogy Pippi egy cumisüveget csúsztat a kocsiba, és mindenki nevetve figyelte, hogy harcol érte a két kicsi. Rose Marie kiemelte a kocsiból Dantét, és a Donnak eszébe jutott, milyen volt a lánya nem is olyan régen. Felsóhajtott. Mert nincs szebb, mint egy szerelmes nő, de nincs szívszaggatóbb látvány egy fiatal özvegynél.

Rose Marie volt a legkedvesebb gyereke, mert mindig oly sugárzón vidám volt. De Rose Marie megváltozott. Túlságosan súlyos csapásnak bizonyult, hogy elvesztette bátyját és férjét. De a Don tapasztalatból tudta, hogy aki igazán szeret, az képes lesz ismét szeretni, és hogy az özvegyek beleunnak a gyászba. És itt van a baba is, akit kényeztetnie kell.

A Don visszagondolt az életére és elcsodálkozott, milyen eredményeket ért el. Tény, szörnyű döntéseket is kellett hoznia, hogy megszerezze a hatalmat és vagyont, de nem volt lelkifurdalása. Minderre szükség volt, és utólag helyesnek is bizonyult. Siránkozzanak mások a bűneik miatt, Don Clericuzio együtt tudott élni velük, hite erős volt Istenben, tudta, hogy meg fog neki bocsátani.

Pippi most már három katonával golyózott a bronxi enklávéból, mindegyik idősebb volt nála, tekintélyes üzletemberek a maguk köreiben, mégis rettegtek Pippitől. Nem tudták levenni a szemüket a mindig jókedvű és ügyes fiatalemberről, aki már élő legenda volt, mert legyőzte boccie-ban a Santadiókat is.

Pippi boldogan kiáltott fel, amikor a golyója kiütötte az ellenfél golyóját, amely messzebbre gurult a célgolyótól. Micsoda férfi ez a Pippi, gondolta magában a Don. Hű katona, melegszívű társ. Erős és gyors, rafinált, de visszafogott.

Kedves barátja, Virginio Ballazzo jelent meg a dobóvonalon, az egyetlen ember, aki ügyességben Pippivel versenyre kelhet. Ballazzo nagy lendülettel hajította el a golyót, majd a nézők üdvrivalgásban törtek ki, ez járt minden sikeres dobásért. Ballazzo az erkély felé fordult, diadalmasan emelte föl a karját, mire a Don tapsolni kezdett. Büszkeség töltötte el, hogy ilyen emberek sorsa virágzik föl az uralma alatt, hogy végeredményben mindenkire érvényes ez, aki összegyűlt Quogue-ban ezen a virágvasárnapon. Előrelátása meg fogja védeni őket akkor is, ha nehéz évek köszöntenének rájuk.

A Don azt viszont nem láthatta előre, hogy a viszály magvai máris kicsíráztak a még kialakulatlan kis emberi agyakban.

Első könyv

Hollywood, Las Vegas, 1990

1. fejezet

Boz Skannet vörösesszőke hajbozontján szétáradt a kaliforniai tavaszi nap fénye. Izmos teste megfeszült, minden porcikája felkészült a nagy csatára. Lényét átjárta az öröm, hogy tettének tévénézők milliárdjai lesznek a szemtanúi.

Skannet tenisznadrágjának gumírozott korcában egy kis pisztoly bújt meg, amelyet felhúzott cipzárú dzsekije alá rejtett. A fehér dzseki mellrészét vörös villámok díszítették. A férfi haját kék pettyes, skarlátvörös homlokpánt szorította le. Jobb kezében ezüstösen csillogó, jókora palack Evian víz. Boz Skannet tökéletes öltözékben kívánt belépni a show-business világának rivaldafényébe.

Ezt a világot hatalmas tömeg testesítette meg, amely ott tolongott a Dorothy Chandler Pavilion előtt Los Angelesben, a Filmakadémia díjkiosztó gálájára érkező sztárokra várva. Külön erre a célra felállított tribünön szorongtak a nézők, az utca tele volt riporterekkel, meg tévékamerákkal, amelyek besugározzák az egész világot a bálványokról készített képekkel. Az emberek ma este testközelből láthatják a sztárokat, megvillanó, tökéletesen ápolt bőrüket – hisz ezen az estén a valóságban is az ő bőrükre megy ki a játék, vesztenek-e vagy győznek.

Egyenruhás biztonsági őrök, elegáns tokba dugott, csillogó, barna gumibotokkal félkört alkottak, hogy szemmel tarthassák a nézőket.

Boz Skannet nem törődött velük. Nagyobb is volt, gyorsabb is és keményebb, mint bármelyik azok közül, és mellette szólt a meglepetés ereje. Inkább a tévériporterek és az operatőrök aggasztották, akik rettenthetetlen nyugalommal foglalták el a legjobb helyeket, hogy a hírességek útjába vethessék magukat. Igaz, őket inkább a történések megörökítése érdekelte, semmint, hogy megakadályozzanak valamit.

Egy fehér limuzin kanyarodott a Pavilion bejáratához, és Skannet meglátta benne Athena Aquitane-t, „a világ legszebb nőjét”, ahogy a magazinok nevezték. Amint a nő kiszállt, a tömeg a nevét kiáltozva nekiszorult a korlátnak. Kamerák erdeje vette körül, hogy eljuttassák szépségét a Föld legtávolabbi zugába is. A nő integetett.

Skannet átugrotta a kordont, aztán cikázva futott a felállított akadályok között, a szeme sarkából látta, hogy a barna inges biztonságiak a nyomába erednek a megszokott módon. Vagyis rossz szögből. Ugyanolyan könnyedén elszaladt köztük, mint évekkel azelőtt a futballpályán a védők között. A legmegfelelőbb másodpercben érkezett. Athena a mikrofonba beszélt, kicsit felszegett állal, hogy a kamerák előnyösebben vehessék. Három férfi állt mellette. Skannet megnézte, veszi-e őt is a kamera, aztán Athena arcába löttyintette a folyadékot a palackból. Elkiáltotta magát: – Nesze egy kis sav, te kurva! – Aztán egyenesen belenézett a kamerába, és nyugodt arccal, halálosan komolyan hozzátette: – Megérdemelte. – Ekkor érte utol a barna ingesek első hulláma, gumibotjuk ütésre emelve. Letérdelt a földre.

Athena Aquitane az utolsó pillanatban látta meg a férfi arcát. Hallotta a kiáltást és arra fordította a fejét, így a folyadék pont az arcát és a fülét borította be.

Legalább egymilliárd tévénéző látott mindent. Athena gyönyörű arcát, rajta az ezüstös folyadékot, a döbbent rémületet, ahogy átsuhan rajta a felismerés támadója láttán; az arcára kiülő valóságos félelem egy futó másodpercre tönkretette ragyogó szépségét.

Ugyanez az egymilliárd néző látta azt is, ahogy a rendőrök elrángatják a helyszínről Skannetet. Ő is úgy nézett ki, mint egy filmcsillag, amikor megbilincselt kezét diadalmasan a magasba emelte, de csak egy másodperc erejéig, amikor egy feldühödött rendőr előkapta a pisztolyát és egy gyors, de annál szörnyűbb erejű ütést mért a veséjére.

Athena Aquitane, a döbbenettől még mindig bénultan, automatikusan letörölte keze fejével a folyadékot az arcáról. Nem érezte, hogy égetné. A folyadék kezdett felszáradni a kezén. Mindenki felé rohant, hogy megvédje, hogy biztonságba helyezze.

Kiszabadította magát, és nyugodt hangon megszólalt: – Csak víz volt. – Megnyalta a kezén a folyadékot, hogy megbizonyosodjék, aztán próbált elmosolyodni. – Jellemző a férjemre – tette hozzá.

Majd ugyanazzal a bátorsággal, amely segített, hogy élő legendává váljon, Athena gyors léptekkel bevonult az Oscar-díj-átadásra a Pavilionba. Amikor megkapta az Oscart a legjobb női alakításért, a közönség percekig állva tapsolt, amit egy örökkévalóságnak érzett.

A Las Vegas-i Xanadu Casino Hotel fogvacogtatóan hideg tetőlakosztályában a nyolcvanöt esztendős tulajdonos az ágyában haldokolt. De most is hallani vélte, hogy tizenhat emelettel lejjebb halkan csattog az elefántcsont golyó a rulettkerék vörös és fekete kockái felett, hogy a peches játékos rekedten átkozza a kockákat, vagy hogy a több ezer félkarú rabló surrogva nyeli el az érméket.

Alfred Gronevelt boldog volt, amennyire egy haldokló boldog lehet. Életének kis híján kilencven esztendejét szélhámoskodással, műkedvelő striciskedéssel, szerencsejátékkal, gyilkosságbani bűnrészességgel, politikai machinációkkal töltötte, hogy végül a Xanadu Casino Hotel keménykezű, de nyájas ura legyen. Az árulástól való félelmében soha nem szeretett feltétel nélkül egyetlen emberi lényt sem, de sokhoz volt kedves. Nem érzett bűntudatot. Élvezettel tekintett az apró örömök elé, amelyek még vártak rá az életben, mint a délutáni körútja a kaszinóban.

Croccifixio, alias Cross De Lena, aki az utolsó öt évben a jobbkeze volt, belépett a hálószobájába és megkérdezte: – Készen van, Alfred? – Gronevelt rámosolygott és bólintott.

Cross felemelte és beültette a tolókocsiba, a nővér plédeket helyezett a hátára és a térdére, majd az inas elfoglalta helyét a háta mögött a fogantyúknál. Az ápolónő Cross kezébe csúsztatott egy fiolát, tele pirulákkal, aztán kinyitotta a tetőlakosztály ajtaját. A nő a lakosztályban maradt. Gronevelt nem engedte, hogy elkísérje ezekre a délutáni szemlékre.

A tolókocsi nesztelenül suhant a tetőlakosztály kertjének zöld műanyag gyepén, és begurult a magánliftbe, amely lement tizenhat emeletnyit a kaszinó szintjére.

Gronevelt egyenes háttal ült a kocsiban, tekintete jobbra-balra járt. Ez volt számára az öröm, láthatta az őt ostromló férfiak és nők tömegét, akiknek esélyük sem volt, hogy vele szemben nyerhessenek. A tolókocsi könnyedén végiggurult a blackjack- és a rulettasztalok között, ezután következtek a baccaraasztalok. A játékosok alig vettek tudomást a tolókocsiban ülő öregemberről, élénk tekintetéről, szórakozott mosolyáról koponyaszerű arcán. A tolókocsis szerencsejátékos mindennapos látvány Vegasban. Az a meggyőződés hajtotta őket, hogy a sors tartozik nekik szerencsétlenségükért.

Végül a tolókocsi begurult a kávézóba. Az inas betolta a számára fenntartott bokszba, majd átült egy másik asztalhoz, onnan várta a jelet, mikor mehetnek tovább.

Gronevelt az üvegfalon át lelátott a hatalmas úszómedencére, amely szinte forrt a nevadai napfényben. A vízben úszó fiatal nők és gyerekek úgy néztek ki, mint megannyi színes játékszer. Szétáradt benne az elégedett öröm, hogy mindezt ő teremtette meg.

– Alfred, egyen egy keveset – noszogatta Cross De Lena.

Gronevelt a fiúra mosolygott. Tetszett neki Cross. A fiatalemberben volt valami, ami egyszerre vonzotta a férfiakat és a nőket. Azon kevesek közé tartozott, akikben Gronevelt hosszú élete során már-már majdnem megbízott.

– Szeretem ezt a munkát – mondta. – Cross, te öröklöd a szállodarészvényeimet, és tudom, hogy meg kell egyezned New York-i partnereinkkel. De a Xanadut soha ne hagyd el!

Cross megveregette az öregember kezét, amely már csak csont volt az elaszott bőr alatt. – Nem fogom – ígérte.

Gronevelt úgy érezte, mintha az üvegfal egyenesen a vérébe irányítaná a napfényt. – Cross – szólalt meg újra –, én mindenre megtanítottalak. Végigcsináltunk valóban kemény dolgokat. Sose nézz vissza! Tudod, hogy a százalékok mást és mást jelentenek adott körülmények között. Légy jó, amennyire lehet. Ez is kifizetődik. Nem a szerelemről vagy a gyűlölködésről beszélek. Ezek esetében nagyon gyenge a megtérülési százalék.

Kortyolgatták a kávéjukat. Gronevelt csak egy nagyon lapos rétest majszolgatott, Cross narancslevet ivott a kávéja mellé.

– Még valami – folytatta Gronevelt. – Soha ne adj villát senkinek, aki nem csepegtet egymilliót. Ezt sose felejtsd el! A villákat legenda övezi. Nagyon fontosak nekünk.

Cross megint megveregette Gronevelt kezét. Őszinték voltak az érzései. Bizonyos szempontból jobban szerette Groneveltet, mint a saját apját. – Ne aggódjon – felelte. – A villák szent helyek maradnak. Más van még?

Gronevelt szeme opálos volt, a hályog elhomályosította a régi tüzet. – Légy óvatos! – intette. – Mindig legyél nagyon óvatos!

– Az leszek – ígérte Cross. Majd, hogy elterelje az öreg figyelmét a közelgő halálról, hozzátette: – Mikor meséli el, mi volt az a nagy Santadio-háború? Maga akkor már nekik dolgozott. És soha senki nem mond nekem semmit.

Gronevelt öregesen felsóhajtott, aztán alig hallhatóan, szinte gépiesen, minden érzelem nélkül suttogta: – Tudom, hogy kevés időm van hátra. De még nem beszélhetek. Kérdezd inkább az apádat.

– Már kértem Pippit – felelte Cross –, de nem hajlandó beszélni.

– Ami elmúlt, elmúlt – mondta Gronevelt. – Sose nézz a múltba! Se hogy ürügyet keress, se hogy az igazadat, de a boldogságot sem ott találod meg. Az vagy, ami vagy, és a világ is az, ami.

Miután visszaérkeztek a tetőlakosztályba, a nővér megfürdette Groneveltet és ellenőrizte az életjelenségeit. A homlokát ráncolva közölte az öregemberrel: – Hát, bizony ez csak a töredéke a réginek.

Aznap éjjel úgy aludt, mint akit fejbe vertek, amint hajnalodott, megkérte az ápolónőt, támogassa ki a balkonra. A nő beültette a hatalmas karosszékbe, és takarókba bugyolálta. Ezután leült mellé, és kitapogatta a pulzusát. Amikor el akarta venni a kezét, Gronevelt nem engedte. A nő szó nélkül hagyta, így nézték, ahogy a nap felkel a sivatag fölött.

Vörös golyóként emelkedett a látóhatár fölé, és a kékesfekete eget sötét narancsszínűre festette. Gronevelt végighordozta a tekintetét a teniszpályákon, a golfpályán, az úszómedencén és a hét villán, amelyek olyan káprázatosak voltak, mint egy-egy versailles-i kastély, csak ezeken a Xanadu Hotel zászlaja lengett: sötétzöld mezőben fehér galambok. És mögöttük a végtelen homoksivatag.

Mindezt én teremtettem, gondolta Gronevelt. Felépítettem a boldogság szigetét a pusztaságban. És boldog életet teremtettem magamnak a semmiből. Megpróbáltam olyan jó ember lenni, amennyire ez lehetséges ebben a világban. Elmarasztaló ítéletre számíthatok-e ezért? Gondolatban visszakalandozott a gyerekkorába, amikor ő és a barátai, megannyi tizennégy éves morálfilozófus, Istenről és az erkölcsi értékekről vitatkoztak.

Ha egymillió dollárt kapnál, hogy megnyomj egy gombot és ezzel elpusztíts egymillió kínait – állt elő a barátja győzedelmesen a kérdéssel, mintha valami megoldhatatlan rejtvényt adna föl –, megtennéd-e? – Hosszas vita után mindnyájan megállapodtak, hogy nem tennék meg. Kivéve Groneveltet.

Még most is úgy gondolta, igaza volt. Nem a sikeres élete miatt, hanem azért, mert a nagy rejtvényt már nem lehet így föltenni. Ma már ez nem dilemma. Ma már csak egyféleképpen lehet föltenni a kérdést.

Megnyomnád-e a gombot, hogy megölj tízmillió kínait – de miért is kínait? –, ha kapsz ezer dollárt? Ma már így hangzik a kérdés.

A világot vérvörösbe borította a fény, és Gronevelt megszorította az ápolónő kezét, mintha bele akarna kapaszkodni. Egyenesen bele tudott nézni a napba, mert a hályog pajzsként óvta a szemét. Álmosan gondolt bizonyos nőkre, akiket ismert, akiket szeretett, és bizonyos tettekre, amelyeket elkövetett. A férfiakra, akiket kegyetlenül le kellett győznie, és azokra a pillanatokra, amikor kegyet gyakorolt... Crossra gondolt, fogadott fiára, akit sajnált, de eszébe jutott az összes Santadio és Clericuzio. Örült, hogy végre maga mögött tudja mindegyiküket. Végül is melyik a jobb, boldog életet élni, vagy erkölcsös életet élni? Kínainak kellett-e lennie, hogy dönteni tudjon?

Az utolsó gondolat teljesen összezavarta. Az ápolónő érezte, hogy egyre hidegebb a keze, hogy az izmok elernyednek. Előrehajolt, és megnézte a nyaki ütőeret. Kétség nem fért hozzá, hogy Alfred Gronevelt eltávozott az élők sorából.

Cross De Lena, az örökös és utód államfőnek kijáró temetést szervezett Groneveltnek. Las Vegas valamennyi híressége, az összes nagy játékos, Gronevelt minden barátnője, a szálloda teljes személyzete ott kellett hogy legyen, tehát mindenkit értesíteni kellett. Hiszen Alfred Gronevelt elismerten a szerencsejáték zsenije volt Las Vegasban.

Bátorította és jelentős összegekkel támogatta a legkülönfélébb egyházak templomépítési szándékát, mint gyakran mondogatta: „Mert az emberek, akik hisznek a vallásban és a szerencsejátékban, jutalmat érdemelnek a hitükért.” Megtiltotta, hogy potenciális nyomornegyedeket építsenek, helyettük inkább első osztályú kórházakat és tökéletesen felszerelt iskolákat építtetett. Mint mondta, kizárólag érdekből. Megvetette Atlantic Cityt, ahol az állam irányítása alatt minden pénzt zsebre tettek, és nem tettek semmit a szociális infrastruktúra fejlesztéséért.

Gronevelt amellett kardoskodott, hogy meggyőzze az embereket: a szerencsejáték nem halálos bűn, hanem a középosztály szórakozása, és legalább annyira normális dolog, mint a golf vagy a baseball. Tiszteletre méltó iparággá tette a szerencsejátékot Amerikában. Egész Las Vegas le akarta róni a tiszteletét előtte.

Cross félretette személyes érzelmeit. Őszinte és mély volt a gyásza; bensőséges kapcsolat volt közöttük egész idő alatt. És most Cross birtokába került a Xanadu Hotel ötvenegy százaléka, ami legalább ötszázmillió dollárt ér. Tisztában volt azzal, hogy az életének meg kell változnia. Ha valakinek ennyire megnő a hatalma és ennyire gazdag lesz, az több veszélyt is hordoz magában. Kényesebb lesz a kapcsolata Don Clericuzióval és a családdal, mert most már ő lesz a partnerük ebben a hatalmas vállalkozásban.

Cross elsőként Quogue-ba telefonált, ahol Giorgióval beszélt, aki ellátta bizonyos instrukciókkal. Giorgio közölte, hogy senki nem vesz részt a temetésen a családból, kivéve Pippit. És azt is, hogy Dante a következő járattal érkezik a már letárgyalt megbízatást végrehajtani, de ő nem fog elmenni a temetésre. Arról a tényről, hogy most már Cross birtokolja a fél szállodát, nem történt említés.

Üzenetet kapott a húgától, Claudiától is, de amikor a számát tárcsázta, csak az üzenetközvetítő szolgálat jelentkezett. Volt egy másik üzenet is Ernest Vailtől. Cross kedvelte Vailt, akinek mindig ötvenezer dolláros játékkeretet biztosított, de Vail várhat, míg le nem zajlik a temetés.

Szintén üzent az apja, Pippi is, aki testi-lelki jóbarátja volt Groneveltnek, és akinek a tanácsára nagy szüksége volt most is, hogy miként rendezze be jövendő életét. Vajon hogy fog reagálni az apja az új státusára, hirtelen nyakába szakadt vagyonára? Ez ugyanolyan kényes kérdés volt, mint amennyire a Clericuziókkal való viszonya, akiknek meg kell barátkozniuk a gondolattal, hogy nyugati bruglionéjuk saját jogon lett nagy hatalmú és vagyonos ember.

De a Don igazságos lesz, ezzel kapcsolatban Crossnak nem voltak kétségei; hogy a saját apja mellé fog állni, majdnem száz százalékra vette. De vajon hogyan reagálnak a Don gyermekei, Giorgio, Vincent és Petie, és miként fog reagálni az unoka, Dante? Dantéval szinte azóta ellenségek voltak, hogy együtt keresztelték meg őket a Don családi kápolnájában. Sokat viccelődtek is ezen a családban.

És Dante most Las Vegasba jön, hogy elvégezze a „munkát” Óriás Timen. Ez az egész zavarta Crosst, mert perverz módon kedvelte Óriás Timet. De Tim sorsáról maga a Don döntött, és Cross most amiatt aggódott, hogyan fogja Dante elvégezni a feladatot.

Alfred Gronevelt temetésénél nem volt nagyobb szabású Las Vegas történetében. Szabályos tisztelgés volt egy géniusz előtt. Abban a protestáns templomban ravatalozták föl, amelyet a saját pénzéből építtetett, és amely ötvözte az európai székesegyházak méreteit, valamint az indián építészeti hagyományt. És a híres vegasi gyakorlatiasság egy tágas parkolót is megkövetelt mellé, amelyet inkább indián motívumok alapján díszítettek, semmint az európai vallási hagyomány szerint.

A kórus, amely az Urat dicsőítette és Gronevelt mennyországba jutásáért könyörgött, az egyetemről érkezett, ahol Gronevelt három bölcsészettudományi tanszéket szerelt föl az utolsó szögig.

A gyászolók százai, akik Gronevelt ösztöndíja révén szerezhettek diplomát, őszinte megrendüléssel vették körül a ravatalt. Voltak előkelőségek is, akik vagyonokat veszítettek el a szálloda játékkaszinójában, és most csendesen mosolyogtak magukban, hogy végre győzelmet arattak Gronevelt fölött. Magányos középkorú hölgyek is szipogtak a ravatal mellett. És küldöttek érkeztek a zsinagógák, valamint a számos katolikus templom képviseletében, amelyeknek építését tetemes összegekkel támogatta.

Gronevelt hite ellen lett volna, hogy bezárják a kaszinót, de ott volt az összes vezető és az összes krupié, akik nem a temetése idején voltak szolgálatban. Sőt néhány villavendég is megjelent, akiket Cross és Pippi kellő tisztelettel fogadott.

Nevada állam kormányzója, Walter Wawen is eljött a temetésre a polgármester kíséretében. Az egész Stripet lezárták a forgalom elől, hogy az ezüstszürke halottaskocsit követő fekete limuzinkaraván és a gyalogos gyászolók ezrei elkísérhessék a koporsót a temetőbe, s hogy Alfred Gronevelt még egyszer, és egyben utoljára, végighaladhasson a birodalmán, amelyet ő teremtett meg.

Aznap éjjel Vegas polgárai és vendégei leróhatták Gronevelt előtt a tiszteletüket, mégpedig abban a formában, amelyet a legjobban szeretett. Játszottak, mint az őrültek, a „pénzhullás” megdöntött minden eddigi rekordot. A pénzüket temették Gronevelt mellé, hogy kimutassák nagyrabecsülésüket.

Annak a napnak a végén Cross De Lena felkészült, hogy elkezdje új életét.

Aznap este Athena Aquitane egyedül üldögélt tengerparti házában a Malibu Colonyn, és megpróbálta eldönteni, mit tegyen. Az óceáni fuvallat bejutott a házba a nyitott ajtón, Athena megborzongott, miközben a kanapén ülve gondolkodott.

Nehéz elképzelni egy világhírű filmsztárt gyerekként. Nehéz elképzelni, ahogy nővé válik. A filmsztároknak annyira karizmatikus a kisugárzásuk, hogy az ember azt hiszi, felnőttként eljátszott hőseik alakjában Zeusz fejéből pattantak ki. Soha nem hallani róluk, hogy éjszaka bepisiltek volna, hogy pattanásokkal kínlódtak, hogy ki kellett nőniük csúnya kamaszarcukat, hogy kamaszkorukban krónikusan félénkek voltak, hogy maszturbáltak volna, hogy szeretetért könyörögtek, hogy ki lettek volna szolgáltatva a sors szeszélyeinek.

Athena úgy találta, hogy nem született nála szerencsésebb ember az egész világon. Csodálatos apja és anyja volt, akik elismerték a tehetségét, és erősítették az önbizalmát. Csodálták fizikai adottságait, de elkövettek mindent, hogy szellemét is fejlesszék. Apja tanította a sportokra, anyja bevezette az irodalomba, a művészetekbe. Képtelen volt felidézni a gyerekkorából egyetlen olyan pillanatot, amikor boldogtalan lett volna. Egészen addig, míg be nem töltötte a tizenhetet.

Akkor beleszeretett a nála négy évvel idősebb Boz Skannetbe, aki a főiskolai futballcsapat sztárja volt. A családjáé volt Houston legnagyobb bankja. Boz legalább annyira jóképű volt, mint amilyen szép Athena, csakhogy ő még jópofa, elbűvölő fiú is volt, ráadásul imádta Athenát. Úgy vonzotta egymást a két tökéletes test, mint két mágnes, idegvégződéseikben magasfeszültség cikázott, bőrük selymes volt. Mintha a csak nekik fenntartott mennyországban jártak volna, és biztosítandó, hogy ez így is maradjon örökké, összeházasodtak.

Néhány röpke hónap telt csak el, és Athena teherbe esett, de a teste tökéletes maradt. Soha nem érezte magát rosszul, és élvezte a gondolatot, hogy gyereke lesz. Folytatta hát főiskolai tanulmányait, színjátszást tanult, golfozott és teniszezett. Boz teniszben fölé tudott kerekedni, de golfban Athena könnyedén legyőzte a férjét.

Boz az apja bankjában állt munkába. Amint Athena megszülte a kislányukat, akit a Bethany névre kereszteltek, folytatta a tanulmányait, mivel Boznak volt elég pénze, hogy dadust és bejárónőt tartsanak. A házasság csak fokozta Athena tudásszomját. Elolvasott mindent, ami a keze ügyébe került, különösen színdarabokat. Imádta Pirandellót, Strindberg felborzolta; Tennesse Williamset végigkönnyezte. Egyre vibrálóbb lett, az intelligencia keretbe foglalta a szépségét azzal, hogy méltóságot adott neki, ami gyakran nem jár együtt a szépséggel. Nem volt meglepő, hogy sok férfi, öreg és fiatal egyaránt, szerelmes lett belé. Boz Skannetet irigyelték a barátai, hogy ilyen felesége van. Athena büszke volt a tökéletességére, míg fel nem fedezte, hogy éppen a tökéletessége irritál sok embert, köztük barátokat és csodálókat is.

Boz viccesen meg is állapította, hogy olyan ez, mintha minden este az utcán kéne parkolnia egy Rollsszal. Volt annyira intelligens, hogy tudja, a felesége nagyobb dolgokra hivatott, hogy Athena rendkívüli ember. Nagyon tisztán látta, az lesz a sorsuk, hogy egy szép napon el kell veszítenie, mint ahogy elveszítette a saját illúzióit is. Nem volt háború, hogy a bátorságát bizonyítsa, bár tudta magáról, hogy nem ismeri a félelmet. Tudta, hogy van sármja, hogy jól néz ki, bár semmihez nem volt különösebb tehetsége. Az végképp nem érdekelte, hogy vagyont gyűjtsön.

Féltékeny lett Athena tehetségére, és hogy olyan biztosan tudja, hol a helye a világban.

Így aztán Boz Skannet elébe ment a saját sorsának. Vadul inni kezdett, elcsábította minden kollégája feleségét, és apja bankjában kétes tranzakciókba kezdett. Büszke lett agyafúrtságára, de ezt arra használta, hogy palástolja egyre fokozódó gyűlöletét a felesége iránt. Nem heroikus dolog-e gyűlölni egy olyan szép és tökéletes lényt, mint amilyen Athena?

Boz egészsége minden dorbézolás ellenére rendkívüli volt. Rendszeresen edzett a tornateremben, bokszolni tanult. Imádta a ring hangulatát, ahol bátran belevághatta az öklét egy másik ember arcába; a trükköket, ahogy a szurkálásból hirtelen horog lesz; és a sztoikus nyugalmat, ahogy az ember a büntetést fogadja. Imádott vadászni, különösen az ölés izgatta fel. Imádta elcsábítani a naiv nőket, az ostoba románcok sematizmusát.

Újsütetű agyafúrtsága segítségével kigondolt egy menekülési tervet. Neki és Athenának újabb gyerekei lesznek. Négy vagy öt, de akár hat is. Ez majd megint összehozza őket, Athena nem fog tudni elszakadni tőle. Ám Athena is átlátta, mire készül a férje, és nemet mondott. Sőt mondott egyebet is. – Ha gyerekeket akarsz, azokkal a nőkkel hozasd világra, akikkel kefélsz.

Ez volt az első alkalom, hogy a felesége durván beszélt vele. Bozt nem lepte meg, hogy tud a hűtlenkedéséről, hiszen esze ágában sem volt titkolni a dolgot. Valójában ez volt a trükk. Így ő fogja elüldözni a nőt, és nem az fogja elhagyni.

Athena figyelte, mi történik Bozzal, de túlságosan fiatal volt, és sokkal jobban lekötötte a saját élete, semhogy jelentőséget tulajdonítson a dolognak. Csak amikor Boz húszéves korában megütötte, akkor találta meg a jellemében az acélosságot, és rájött, hogy nincs türelme az ostobasághoz.

Boz ekkor kezdett azokba a kisded játékokba, amelyeket azok a férfiak űznek, akik gyűlölik a nőket. És Athena is ekkor vette észre először, hogy Boz valójában kezd komolyan becsavarodni.

Mindig a férfi volt az, aki beugrott hazafelé a tisztítóba a ruhákért, mert többször hangoztatta: – Drágám, a te időd drágább, mint az enyém. Ott van a sok különóra, zeneóra, drámaóra meg minden, és akkor még nem beszéltem a diplomamunkádról. – Boz azt hitte, hogy Athena nem hallja ki a szemrehányást az odavetett megjegyzésből.

Egy szép napon úgy állított be a nő ruháival megrakodva, hogy Athena épp fürdött. Lepillantott a feleségére, aranyszőke hajára, fehér bőrére, kerek mellére, fenekére. Fojtott hangon megkérdezte tőle: – Mit szólnál hozzá, ha most behajítanám a vízbe ezt a sok szart? – De ehelyett beakasztotta a szekrénybe a ruhákat, segített a feleségének kilépni a kádból, rózsaszín törölközőjével letörölgette, aztán szeretkezett vele. Néhány héttel később a jelenet megismétlődött. Ám most valóban a vízbe hajította a ruhákat.

Egy este a vacsoránál azzal fenyegetőzött, hogy összetöri az összes tányért, de nem tette. Egy hétre rá összetörte a konyha teljes berendezését. Minden ilyen alkalom után bűnbánó arccal bocsánatot kért, és megpróbált Athenával szeretkezni. De a felesége nem hagyta, sőt ilyenkor külön szobában is aludt.

Egy másik este, szintén vacsora közben, Boz felemelte az öklét. – Túlságosan tökéletes az arcod. Talán ha összetörném az orrod, legalább lenne benne egy kis karakter, mint Marlon Brandóéban.

Athena kirohant a konyhába, de Boz követte. Athena annyira megrémült, hogy felkapott egy kést. Boz felnevetett: – Ez az egyetlen, amit nem tehetsz. – Igaza volt, mert könnyedén elvette tőle. – Csak vicceltem – mondta. – Az a te bajod, hogy nincs egy szemernyi humorérzéked sem.

A húszéves Athena megtehette volna, hogy a szüleihez fordul segítségért, de nem tette, és a barátainak sem beszélt semmiről. Ehelyett alaposan végiggondolt mindent, mert bízott az intelligenciájában. Látta, hogy így soha nem fogja tudni befejezni az egyetemet, mert a helyzet túlságosan veszélyes. Tisztában volt azzal is, hogy a hatóságok sem tudják megvédeni. Futólag azt is mérlegelte, mivel tudná elérni, hogy Boz úgy szeresse megint, mint régen, de már annyira taszította a férfi, hogy a fizikai kapcsolat gondolatára is elborzadt, és tisztában volt azzal, hogy soha nem volna képes meggyőzően eljátszani a szerelmes nőt, bár a dolog kihívást jelentett drámai tehetsége számára.

Azonban a végső lökést úgy kapta meg Boztól, hogy a dolog nem vele volt kapcsolatban, hanem Bethanyval.

A férfi gyakran dobálta játékból az egyéves kislányt a levegőbe, s csak az utolsó pillanatban ugrott utána. Egyszer azonban hagyta, bár látszólag véletlenül, hogy a gyerek a szófára essen. Végül azonban szándékosan a padlóra ejtette a kislányt. Athenának elállt a lélegzete a rémülettől, gyorsan felkapta a gyereket, és próbálta megnyugtatni. Egész éjjel a bölcső mellett virrasztott és figyelte, rendben van-e a kislány. Bethanynak ijesztő púp nőtt a fején. Boz könnyek között kért bocsánatot és megígérte, hogy soha többé nem csinál ilyesmit. Ám Athenában akkorra már megszületett az elhatározás.

Másnap az utolsó centig kivett mindent a számlájáról. Roppant bonyolultan szervezte meg az elutazást, nehogy követni lehessen a nyomát. Két nappal később, amikor Boz hazaérkezett a munkából, anya és lánya hűlt helyét találta.

Hat hónappal később Athena Los Angelesben bukkant föl gyerek nélkül, és elkezdte színészi pályafutását. Könnyen bejutott egy középszintű ügynökhöz, és kisebb színházi csoportokban dolgozott. A Mark Taper Forumban már főszerepet játszott, ami kisebb filmszerepekhez juttatta, végül epizódszerepet kapott egy A kategóriás filmben. A következő filmjével belépett a nézőt vonzó sztárok sorába, és Boz Skannet újból megjelent az életében.

Az elkövetkező három évben megvásárolta tőle a nyugalmát, de nem lepte meg, ami a Filmakadémiánál történt. A régi trükk. Ezúttal csak egy kis tréfa... legközelebb azonban az üvegben már sav lesz.

– Nagy a felbolydulás a stúdióban – közölte Molly Flanders Claudia De Lenával. – Athena Aquitane miatt fő a fejük. Attól félnek, hogy a gála előtti incidens miatt nem megy vissza dolgozni a filmben. Bantz hívat. Azt akarják, hogy te beszélj Athenával.

Claudia Ernest Vail kíséretében érkezett Molly irodájába. – Felhívom, amint végeztünk itt – felelte Claudia. – Nem gondolhatja komolyan.

Molly Flanders szórakoztatóiparra szakosodott ügyvéd volt, a legrettegettebb pereskedő az egész filmszakmában. Mindennél jobban imádott harcolni a bíróság előtt, és majdnem mindig nyert is, mert ismerte a jog minden csínját-bínját.

Mielőtt a szórakoztatóiparra váltott volna, ő volt Kalifornia állam legeredményesebb védőügyvédje. Húsz gyilkost mentett meg a gázkamrától. A legrosszabb, amire bármelyik kliensét ítélték, néhány évnyi börtön volt, az sem gyilkosságért, hanem különböző enyhe minősítésű emberölésért. De az idegei nem bírták a strapát, ezért átnyergelt a szórakoztatóiparra. Manapság A kategóriás rendezőket, népszerű sztárokat, felkapott forgatókönyvírókat képviselt.

Az Oscar-gálát követő délelőttön megjelent az irodájában az egyik legkedvesebb kliense, Claudia De Lena. Vele volt jelenlegi forgatókönyvíró társa, az egykor híres regényíró, Ernest Vail.

Claudia De Lena régi barát volt, és bár az egyik legkevésbé fontos Flandres ügyfelei közül, a legintimebb. Ezért aztán, amikor Claudia megkérte, hogy vállalja el Vailt, Molly beleegyezett. Mostanra már bánta. Vail olyan problémával kereste fel, amit még ő sem volt képes megoldani. Ráadásul az a fajta ember volt, aki iránt nem voltak érzelmei, pedig ő rendszerint megkedvelte még a gyilkos klienseit is. Ettől persze csak nőtt a bűntudata, amikor közölnie kellett Vaillel a rossz hírt.

– Ernest – mondta –, átnéztem az összes szerződést, az összes jogi iratot. Nincs értelme, hogy folytassa a pereskedést a LoddStone Stúdióval. Egyetlen módja van csak, hogy visszaszerezze a jogokat tőlük, ha feldobja a talpát, mielőtt elévül a maga szerzői joga. Vagyis nagyjából öt éven belül.

Egy évtizede még Ernest Vail volt Amerika leghíresebb regényírója, akit dicsértek a kritikusok és hatalmas tömegek olvastak. Egyik regényében volt egy szereplő, akire a LoddStone koncessziós szerződést kötött. Megvették a regény megfilmesítési jogát, elkészítették a filmet és fantasztikus sikert arattak. A két folytatás szintén egy vagyont hozott. A stúdió terveiben négy további folytatás szerepelt. Vail szerencsétlenségére az első szerződésben a stúdióra ruházta a címmel és a szereplőkkel kapcsolatos összes jogot, a világegyetem minden bolygóján történő forgalmazást, és minden létező és eddig még fel nem fedezett műfajra való adaptációt beleértve. Ez a szokványszerződés, amit minden íróval kötnek, akinek még nincs elég nagy neve a filmszakmában.

Ernest Vail az a fajta ember volt, akinek mindig komor, keserű kifejezés tükröződött az arcán. A kritikusok még mindig lelkesedtek a könyveiért, de a nagyközönség már nem olvasta. És persze minden tehetsége ellenére borzalmasan összekuszálta a magánéletét. Az elmúlt húsz év alatt elhagyta a felesége, és magával vitte három gyereküket. A könyvből, amelyből a sikeres film készült, ő egyszer húzott hasznot, ám a stúdió százmilliókat söpört be.

– Ezt magyarázza meg nekem – kérte Vail.

– A szerződések támadhatatlanok – felelte Molly. – A stúdió birtokol minden jogot a regényalakjaira. Csak egy kiskapu létezik. A szerzői jog kimondja, hogy ha meghal, minden jog visszaszáll az örököseire.

Vail most először mosolyodott el. – Vagyis megváltás, konkrét és átvitt értelemben is.

Claudia megkérdezte: – Mennyi pénzről van szó?

– Tisztességes megállapodásnál – felelte Molly – a bruttó bevétel öt százalékáról. Tegyük fel, hogy csinálnak még öt filmet, amelyek nem buknak meg, és amelyeket forgalmaznak az egész világon, akkor egymilliárdot zsebelnek be, vagyis úgy harminc-, uszkve negyvenmillióról lehet szó. – Rövid szünetet tartott, aztán gúnyosan elmosolyodott. – Ha meghalna, jobb üzletet tudnék összehozni az örökösök számára. Akkor pisztolyt tudnánk szorítani a homlokukhoz.

– Hívja fel a LoddStone-t – szólalt meg Vail. – Találkozni akarok velük. Meggyőzöm őket, ha nem adnak nagyobb részesedést, akkor végzek magammal.

– Nem fognak hinni magának – jegyezte meg Molly.

– Akkor megteszem – közölte Vail.

– Légy már eszednél – szólt közbe kedvesen Claudia. – Ernest, ötvenhat éves vagy. Túl fiatal, semhogy pénzért kéne meghalnod. Elvekért, a haza javáért, szerelemért igen, de nem pénzért.

– El kell tartanom a feleségem és a kölyköket – felelte Vail.

– Az elvált feleségét – jegyezte meg Molly. – És az isten szerelmére, azóta már kétszer is elvált.

– Az igazi feleségemről beszélek – mondta Vail. – Akitől a gyerekeim születtek.

Molly tökéletesen megértette, miért nem szerette senki Vailt Hollywoodban. Így szólt: – A stúdiótól nem fogja megkapni, amit akar. Tudják, hogy úgysem öli meg magát, nem fogják bevenni egy író blöffjeit. Ha népszerű sztár volna, akkor talán. Vagy rendező, akkor is talán. De egy írótól soha. Maga egy kalap szart ér ebben a szakmában. Már bocs, Claudia.

Claudia így felelt: – Ernest tisztában van ezzel, és én is. Ha nem rémülne halálra ebben a városban mindenki egy üres papírlap láttán, már rég lapátra tettek volna minket, vagyis minden írót. Nem tudsz mégis valamit csinálni?

Molly felsóhajtott, és Eli Marrion számát tárcsázta. Volt akkora tekintélye, hogy bekapcsolják Bobby Bantzhez, a LoddStone elnökéhez.

Claudia és Vail ezután megivott valamit a Polo Lounge-ban. Vail elgondolkodva megszólalt: – Nagy nő ez a Molly. A nagydarab nőket könnyebb elcsábítani. És sokkal kedvesebbek az ágyban, mint a törékenyek. Te tudtad ezt?

Claudia nem először gondolkozott el azon, miért kedveli annyira Vailt. Nem sok ember volt ezzel így. De szerette Vail írásait, még mindig szerette. – De nagy marha is vagy te – mondta.

– Arra akartam kilyukadni, hogy a nagy nők aranyosabbak. Az ágyba hozzák a reggelit, megcsinálnak minden apróságot. Olyan nőies dolgokra gondolok. Egyszer egy ilyen nő hazavitt magához valami parti után, és tényleg gőze nem volt, hogy mit csináljon velem. Pontosan úgy nézett körül a hálószobában, mint az anyám szokott a konyhában, amikor nem volt otthon semmi ennivaló, és azon törte a fejét, mit üthetne össze.

Kortyolgatták italaikat. Mint mindig, amikor a férfi ennyire lefegyverzően kedves volt, Claudia is valami melegséget érzett iránta.

Tudod, hogy barátkoztunk össze Mollyval? – kérdezte. – Egyszer valami pasast védett, aki megölte a barátnőjét, és szüksége volt valami hatásos dialógra, amit elő lehet adni a tárgyaláson. Megírtam a jelenetet, mintha egy filmbe szántam volna, és a fickót csak emberölésért ültették le. Azt hiszem, három másik ügyhöz is írtam még dialógot meg cselekményvázlatot, mielőtt abbahagytuk volna.

– Gyűlölöm Hollywoodot – jelentette ki Vail.

– Csak azért gyűlölöd, mert a LoddStone kibaltázott veled a könyved kapcsán – felelte Claudia.

– Nem csak erről van szó – felelte Vail. – Úgy érzem magam, mint az ősi civilizációk, mint az aztékok, vagy a kínai birodalmak, vagy az amerikai indiánok, akiket egy olyan nép pusztított el, amelyiknek kifinomultabb volt a technikája. Én valódi író vagyok, olyan regényeket írok, amelyek a szellemre hatnak. Ez a fajta írás nagyon elavult technika. Nem veheti fel a versenyt a mozival. A filmben kamerákat használnak, beállításokat, van zenei aláfestés, és ismert színészarcok. Hogy tudná egy író ugyanezt elővarázsolni puszta szavakkal? És a film beszűkítette a csatateret is. Nem kell meghódítaniuk az agyat, elég, ha a szívet sikerül.

– Na, cseszd meg, akkor nem vagyok író – felelte Claudia. – Egy forgatókönyvíró az nem író? Csak azért mondod, mert nem vagy jó benne.

Vail megveregette Claudia vállát. – Nem nézlek én le – mondta. – Sőt a filmet sem nézem le mint művészetet. Csak megpróbálom a dolgot definiálni.

– Szerencséd, hogy szeretem a könyveidet – jegyezte meg Claudia. – Nem csoda, hogy senki nem szeret.

Vail elmosolyodott. – Nem, nem – mondta. – Nem arról van szó, hogy ne szeretnének. Egyszerűen csak megvetnek. De ha a halálom révén visszaszerzem a saját hőseimre a jogokat, akkor tisztelni is fognak.

– Nem mondhatod komolyan – tiltakozott Claudia.

– De azt hiszem, igen – felelte Vail. – Nagyon csábító perspektíva. Megöngyilkolni magamat. Vagy ez manapság nem korrekt politikailag?

– Ó, a francba! – szólalt meg Claudia, és karját Vail vállára tette. – A harc csak most kezdődik–mondta. – Biztos vagyok benne, hogy meghallgatnak, ha én kérem, hogy adjanak százalékot. Rendben?

Vail rámosolygott. – Nem sietős – mondta. – Legalább hat hónapra van szükségem, míg kigondolom, hogyan végezzek magammal. Gyűlölöm az erőszakot.

Claudia hirtelen rájött, hogy Vail komolyan beszél. Őt is meglepte, milyen pánik fogta el a férfi halálának gondolatára. Nem mintha annyira szerette volna Vailt, bár volt egy futó kalandjuk. Hanem a gondolat, hogy azok a szép könyvek, amelyeket megírt, kevesebbet jelentenek számára, mint a pénz. Hogy a művészetét egy olyan alantas dolog legyőzheti, mint a pénz. Ez a pánik vezette, amikor megszólalt: – Ha rosszra fordulnának a dolgok, akkor elmegyünk Vegasba és meglátogatjuk a bátyámat, Crosst. Ő kedvel téged. Majd kitalál valamit.

Vail felnevetett. – Na, azért annyira nem szeret.

Claudia így felelt: – Jó szíve van. Ismerem a bátyámat.

– Nem, nem ismered – jegyezte meg Vail.

Athena a Filmakadémia díjkiosztó gálája után nem ment ünnepelni, hanem egyenesen hazament a Dorothy Chandler Pavilionból és ágyba bújt. Órákig hánykolódott az ágyban, de nem tudott elaludni. Mintha minden izma sajgott volna. Nem hagyom, hogy még egyszer ezt tegye velem, mondta magában. Soha. Nem akarok újra rettegésben élni.

Csinált egy teát és próbálta meginni, de amikor meglátta, hogy reszket a keze, elvesztette a türelmét, kisétált a házból, aztán csak állt a balkonon és bámulta az éjszakát. Órákig állt, de a szíve vadul kalapált a rémülettől.

Felöltözött. Fehér sortot és teniszcipőt vett. És amint a vörös nap megmutatta magát a látóhatár felett, futni indult. Egyre fokozódó iramban futott a tengerparton, próbált a nedves homokon maradni, követte a part vonalát, miközben a hideg víz ki-kicsapott a lábára. Ki kellett szellőztetnie a fejét. Nem engedheti, hogy Boz legyőzze. Túlságosan keményen és túlságosan sokáig készült a pályájára. És a férfi meg fogja ölni, efelől nem volt kétsége. De előbb eljátszadozik vele, kínozni fogja, végül elcsúnyítja, mert azt hiszi, így visszakaphatja. Érezte, hogy elszorítja a torkát a düh, a hideg szél vízpermetet fújt az arcába. Nem, nem!

A stúdióra gondolt, őrjöngeni fognak, próbálnak majd ráijeszteni. De a pénzük miatt, és nem miatta fognak aggódni. Eszébe jutott a barátnője, Claudia, akinek ez volna a nagy lehetősége, és ez elszomorította. Eszébe jutottak mások is, de tudta, nem engedheti meg magának azt a luxust, hogy mindenkivel együttérző legyen. Boz őrült, és azok az emberek, akik megpróbálják majd logikusan meggyőzni, nem azok. De Boznak van annyi esze, hogy elhitesse ezekkel, hogy győzhetnek, de Athena jobban ismerte a férjét. Nem vállalhat ekkora kockázatot.

Mire elért a nagy sziklákhoz, amelyek a tengerpart északi határát jelezték, teljesen kifulladt. Leült, próbálta lelassítani a szívverését. Felnézett, amikor meghallotta a sirályok vijjogását, amelyek ott köröztek a víz felett. Könnyel telt meg a szeme, de nagy erőfeszítéssel uralkodott magán. Próbált nyelni, hogy eltűnjön a gombóc a torkából. És hosszú idő óta először gondolt arra, bárcsak ne lennének ilyen távol a szülei. Hirtelen úgy érezte magát, mint egy kisgyerek, aki kétségbeesetten rohan haza valakihez, aki a karjába zárja, amitől minden egyszerre jobb lesz. Hirtelen gúnyos mosoly ült ki az arcára, amikor arra gondolt, hogy valamikor azt hitte: mindez lehetséges. Most mindenki szereti, ajnározza, imádja... és? Nagyobb ürességet érzett, mint valaha hitte volna, hogy ember ilyet érezhet. Néha azon kapta magát, amikor elment egy házaspár mellett, hogy a legszívesebben cserélne velük. Hagyd ezt abba! – mondta magának. Inkább gondolkozz! Tőled függ minden. Készíts tervet, és hajtsd is végre! Nem csak a te életed függ a döntésedtől...

Már benne jártak a délelőttben, amikor hazaindult. Felszegett fejjel lépdelt, egyenesen maga elé nézett: már tudta, mit kell tennie.

Boz Skannet az éjszakát letartóztatásban töltötte. Az ügyvédje sajtóértekezletet hívott össze, amikor szabadon engedték. Skannet elmondta a riportereknek, hogy Athena Aquitane a felesége, de már nem látta tíz éve, és amit tett, az nem volt egyéb rossz viccnél. A folyadék tiszta víz volt. Megjósolta, hogy Athena nem fog ragaszkodni a vádemeléshez, és sejtetni engedte, hogy szörnyű titkot tud a nőről. Ebben igaza is lett. Athena nem emeltetett vádat.

Athena Aquitane még aznap közölte a LoddStone Stúdióval, amely épp minden idők legköltségesebb filmjét forgatta, hogy nem tér vissza a munkához. Ugyanis a támadás miatt aggódik az életéért.

Nélküle pedig a filmet, amely egy nagyszabású történelmi tabló volt és a Messalina címet viselte, nem lehetett befejezni. Az eddig beleölt ötvenmillió dollár tehát tiszta veszteség. Egyben ez azt is jelentette, hogy emiatt egyetlen nagyobb stúdió sem mer a jövőben szerepet adni Athena Aquitane-nek.

A LoddStone Stúdió nyilatkozatot adott ki, hogy sztárjuk súlyos idegkimerültségtől szenved, de egy hónapon belül felépül és folytatja a munkát.

2. fejezet

A LoddStone volt a legnagyobb filmstúdió egész Hollywoodban, de Athena Aquitane kijelentése, hogy nem hajlandó visszatérni a forgatásra, nekik is költséges árulás volt. Ritkaság, hogy egy puszta „tehetség” ilyen katasztrófát idézzen elő, de a Messalina volt a stúdió „gőzhengere”, és a karácsonyi bemutató bevételei segítették volna át a cég többi filmjét a hosszú téli uborkaszezonon.

A következő vasárnapra tervezték a Filmes Testvériség évi rendes jótékonysági partiját a LoddStone Stúdió legnagyobb részvényesének és igazgatótanácsi elnökének, Eli Marrionnak Beverly Hills-i birtokán.

A Beverly Hills felett húzódó kanyonok rejtekében bújt meg Eli Marrion hatalmas, húszszobás háza, amelynek az volt az igazi furcsasága, hogy csupán egyetlen hálószobája volt. Eli Marrion soha nem kedvelte, ha idegenek alszanak a házában. Természetesen építtetett bungalókat a vendégeknek, mint ahogy volt két teniszpályája és egy jókora úszómedencéje is. A hat legnagyobb szobában pedig hatalmas festménygyűjteményét állította ki.

Hollywood ötszáz legkiválóbb embere kapott meghívást a jótékonysági partira, fejenként ezerdolláros belépőjegy ellenében. Több bár, büfé- és táncsátor volt a kertben felállítva, és természetesen zenekar szolgáltatta a zenét. Maga a ház zárva volt a vendégek elől. Mellékhelyiségül vidáman kifestett sátrak szolgáltak, hordozható biovécékkel.

A házat, a vendégbungalókat, a teniszpályákat és a medencét kötéllel kerítették el, és biztonsági őrök őrizték. Nem volt vendég, akit ez sértett volna, Eli Marrion túlságosan nagy ember volt ahhoz, hogy csak úgy megsértődjenek rá.

De miközben a vendégek a kertben bolondoztak, pletykálgattak és letáncolták a kötelező három órát, Marrion bent volt a ház tágas tárgyalótermében azoknak az embereknek a csoportjával, akiket a leginkább aggasztott a Messalina befejezése.

Eli Marrion volt a csoport legtekintélyesebb tagja. Nyolcvanéves volt, de az ember nem nézte hatvannál többnek. Ősz haja tökéletesen nyírva, ezüstösre bemosva, sötét öltönye szélesítette a vállát, és elrejtette pipaszárlábait. Fehér ingét rózsavörös nyakkendő osztotta ketté, amely ügyesen rózsaszín fényt vetett szürkés arcára. De uralma a LoddStone Stúdió felett csak akkor volt abszolút, amikor ő úgy akarta.

Athena Aquitane döntése, hogy kiszáll a készülő filmből, elég komoly problémát jelentett ahhoz, hogy felkeltse még Marrion érdeklődését is. A Messalina, a százmillió dolláros produkció, a stúdió gőzhengere, a belföldre és külföldre előre eladott videó-, televíziós és kábelsugárzási jogokkal, a jelek szerint azzá az aranykinccsé akart átalakulni, amely elsüllyed a tengerbe, hogy aztán soha ne hozzák a felszínre.

Ráadásul a harmincéves sztár már aláírt a stúdióval egy szerződést a következő filmre is. Valódi tehetség, aminél nincs értékesebb. Marrion mindennél jobban tisztelte a tehetséget.

Ám a tehetség olyan, mint a dinamit, tud veszélyes is lenni, kézben kell tehát tartani. Ehhez szeretet kell, dédelgetés, annak is a legkézzelfoghatóbb formája, amikor elárasztja az ember imádatának tárgyát mindenféle földi javakkal. Az ember egyszerre lesz apa, anya, báty és nővér, sőt még talán szerető is. De vannak pillanatok, amikor az ember nem engedheti meg magának a gyengeséget, amikor akár kegyetlennek is kell lennie.

Nos, Marrionnal együtt ott tartózkodtak a teremben azok az emberek is, akik akaratának végrehajtói voltak. Vagyis Bobby Bantz, Skippy Deere, Melo Stuart és Dita Tommey.

Ahogy szembenézett velük az ismerős helyiségben, ahol húszmillió dollár értékű festmény lógott a falakon, de az asztalok, székek, szőnyegek, kristálypoharak és palackok is megértek további félmilliót, Eli Marrion a csontjaiban érezte, hogy belülről kopik. Minden egyes nap döbbenten észlelte, milyen nehezére esik annak a teljhatalmú figurának mutatnia magát a világ számára, aminek gondolták.

A reggelek nem hoztak felfrissülést, kimerítette a borotválkozás, hogy nyakkendőt kössön, hogy begombolja az ingét. De ennél is veszélyesebb volt a szellemi hanyatlás. Ez abban nyilvánult meg, hogy szánalmat érzett a nála kisebb hatalmú emberek iránt. Mostanában egyre többször támaszkodik Bobby Bantzre, egyre több hatalmat enged át neki. Végül is ez az ember harminc évvel fiatalabb nála, és mindvégig legközelebbi és leglojálisabb barátja maradt.

Bantz volt a stúdió elnöke és ügyvezető igazgatója. Ő volt az, aki a rendezők, sztárok és írók százalékán vitatkozott, és küldte őket a bíróságra pereskedni, vagy megegyezett velük valamivel kisebb összegben. Bantz volt az, aki a nagyon kemény feltételekkel megtűzdelt szerződéseket kötötte. Elsősorban az írókkal.

Bantz még szóban sem volt hajlandó elismerni az írók érdemeit. Való igaz, szükség van egy forgatókönyvre a munka elkezdéséhez, de Bantznek az volt a meggyőződése, hogy minden a szereposztáson áll vagy bukik. Ez a sztárkorszak lényege. A rendező fontos figura, mert képes kilopni az ember szemét is. A producer sem kezdő, ha lopásról van szó, de rájuk is szükség van, mert ők adják azt az energiát, amitől beindul a film.

De írókra? Nekik csak annyi a dolguk, hogy felvéssenek néhány sort egy tiszta papírra. Tucatszámra alkalmazhatók aztán újabbak, akik a részleteket kidolgozzák. A cselekményt a producer álmodja meg. A rendező dolga az üzlet (nemritkán egy teljesen új film képében), aztán jönnek a sztárok és ihletet adnak a dialógokhoz. Ezután lép a képbe a stúdió kreatív stábja, akik hosszú, részletesen kidolgozott emlékeztetőkben irányítgatják az írót, ötletekkel szolgálnak a cselekmény bonyolításához, és szállítják a kívánságlistát. Bantz nemegyszer látott már olyan forgatókönyvet, amelyért a kapósnak kikiáltott forgatókönyvírónak egymillió dollárt is kifizettek, de amelyben nem volt egyetlen olyan fordulat, sőt a dialógokban egyetlen olyan szó, amely az író fejéből pattant volna ki. Tény, hogy Elinek gyengéi voltak az írók, igaz, neki is csak azért, mert olyan könnyedén be lehetett csapni őket a szerződéssel.

Marrion és Bantz beutazta a világot, filmeket adtak el fesztiválokra és piaci központoknak Londontól Párizsig és Cannes-ig, Tokiótól Szingapúrig. Ők döntötték el, milyen sors várjon a fiatal művészekre. Együtt uralkodtak a birodalmukon, mint császár és legfőbb vazallusa.

Eli Marrion és Bobby Bantz abban egyetértett, hogy a tehetségek a világ leghálátlanabb bagázsa. Ó, milyen szívbe markolóan szerények, milyen hálásak a lehetőségért, milyen szorgalmasak, ahogy a csúcs felé törnek, de hogy meg tudnak változni, amint elérik a sikert! Ezért volt, hogy Marrion és Bantz egy húszfős ügyvédstábot tartott, csupán az ő megfékezésükre.

Bobby Bantz szedte össze a társaságot az ünneplők közül. Az egyetlen tehetség közöttük a Messalina rendezője volt, egy Dita Tommey nevű nő, A kategóriás filmek rendezője, aki arról volt híres, hogy a legjobban tudta kezelni a női sztárokat, ami Hollywoodban ma nem homoszexualitást jelent, hanem feminizmust. A tény, hogy valóban leszbikus is volt, mellékes körülménynek számított a helyiségben helyet foglaló férfiak számára. Dita Tommey mindig a költségvetés keretein belül fejezte be a filmjeit, a filmjei pénzt hoztak, jó viszonya a színésznőkkel kevesebb gondot okozott a forgatáson, mint amikor a férfi rendező menetrendszerűen ágyba vitte az ügyeletes sztárt. A híres leszbikusok tudtak hallgatni.

Eli Marrion az asztalfőn ült, a vita vezetését átengedte Bantznek.

Bantz így szólt: – Dita, mondja meg pontosan, hogy áll a film, és hogy maga szerint hogyan oldhatjuk meg a problémát. A francba, hisz még én sem értem, igazában mi a gond.

Tommey alacsony, nagyon törékeny nő volt és mindig lényegre törően fogalmazott. – Athena halálra van rémülve – közölte. – Nem jön vissza dolgozni, hacsak maguk, zsenik elő nem állnak valamivel, ami megszünteti a félelmét. A filmet nem lehet nélküle befejezni. – A nő rövid szünetet tartott. – A múlt héten kizárólag az ő jeleneteit vettük, tehát ezzel is pénzt spóroltam maguknak.

– Ez a kurva film! – jegyezte meg Bantz. – Soha nem akartam megcsinálni.

Ez a megjegyzés kiprovokálta a többi férfi reakcióját; a producer, Skippy Deere csak ennyit mondott: – Na, ne csináld, Bobby! –, Melo Stuart, Athena Aquitane ügynöke még nála is szűkszavúbb volt: – Baromság – mondta.

Valójában mindenki lelkesedett a Messalináért. Ilyen gyorsan talán még nem kapott zöld utat film a történelemben.

A Messalina a Római Birodalom történetét mutatja be Claudius császár uralma alatt – feminista szempontból. A férfiak által írt történelem Messalina császárnét romlott, vérengző ribancnak festi le, aki egy éjjel nekiállt – pontosabban nekifeküdt –, hogy egész birodalmával szexuális kapcsolatot létesítsen. De a film, amely majdnem kétezer év távlatából rekonstruálja az életét, tragikus hősnőnek állítja be, egy Antigonénak vagy Médeiának. Olyan nőnek, aki beveti az egyetlen rendelkezésére álló fegyvert, hogy megpróbálja megváltoztatni a világot, amelyben a férfiak úgy bánnak a női nemmel, a fél emberiséggel, mintha a rabszolgájuk volna.

A koncepció elsőrangú volt – látványos szexjelenetek, valóságos és nagyon aktuális téma –, de tökéletesen kellett csomagolni, hogy az egész hihető legyen. Először is Claudia De Lena megírta a forgatókönyvet, amely szellemes volt és nagyon erős ívet adott a történetnek. Dita Tommey-nak adni a rendezést nagyon pragmatikus és politikailag korrekt döntés volt. Híresen száraz intellektus, aki rendezőként is bizonyított. Athena Aquitane tökéletes volt Messalinának, és eddig uralta is a filmet. Arca és teste szép, zseniális játéka mindent hihetővé varázsolt. De ami még ennél is fontosabb: ő volt pillanatnyilag a világ három legsikeresebb női sztárjának egyike. Claudia, a maga zseniális könnyedségével beleírt a forgatókönyvbe egy olyan jelenetet is, amelyben Messalina, akit megérintett az egyre erősödő keresztény legenda, mártírokat ment meg a biztos haláltól a cirkuszban. Amikor Tommey elolvasta a jelenetet, meg is jegyezte Claudiának: – Nana, azért mindennek van határa. – Claudia ránevetett: – De nem a filmben.

Skippy Deere így szólt: – Le kell állnunk a forgatással, amíg Athena vissza nem jön. Ez napi százötven lepedő pluszban. A helyzet a következő: eddig elköltöttünk ötvenmilliót. A felénél tartunk, nem tudjuk kiiktatni Athenát, de nem is állíthatunk be mást a helyére. Vagyis ha nem jön vissza, lehúzhatjuk a klotyón az egészet.

– Nem tehetjük – szólt közbe Bantz. – A biztosítás nem terjed ki arra, ha a főszereplő megtagadja a munkát. Melo, a te feladatod, hogy visszahívd. Te vagy a felelős.

Melo Stuart így felelt: – Én vagyok ugyan az ügynöke, de nem vagyok rá nagyobb befolyással, mint egy vadidegen nőre. Hadd mondjak valamit. Athena őszintén meg van rémülve. Ez nem holmi hiszti. Meg van rémülve, de mivel értelmes nő, lehet vele beszélni. Ez egy nagyon veszélyes és roppant kényes helyzet.

– Ha megtorpedóz egy százmillió dolláros filmet – szólalt meg Bantz –, soha többet nem kap filmszerepet. Ezt megmondtad neki?

– Tisztában van vele – felelte Stuart.

Bantz megkérdezte: – Ki volna az az ember, aki tudna beszélni a fejével? Skippy, te megpróbáltad, de nem jártál sikerrel. Melo, te is. Dita, maga is mindent elkövetett. Sőt még én is megpróbáltam.

Tommey Bantzhez fordult. – Maga nem jön számításba, Bobby. Magát utálja Athena.

Bantz felcsattant. – Persze, vannak, akiknek nem tetszik a stílusom, de azért hallgatnak rám.

Tommey kedvesen így felelt: – Bobby, egyik tehetség sem szereti magát, de Athena magát mint embert nem kedveli.

– Én adtam neki a szerepet, amelyik sztárrá tette – jegyezte meg Bantz.

Melo Stuart csendesen csak ennyit mondott: – Ő már sztárnak született. Mázlid volt, hogy megkaptad.

– Dita, maga a barátja – mondta Bantz. – A maga feladata, hogy visszahívja.

– Athena nem a barátom – felelte Tommey. – Egy kolléga, aki tisztel, mert próbálkoztam ugyan nála, de azonnal félreálltam, amikor nem állt kötélnek. Ellentétben magával. Maga évekig próbálta ágyba vinni.

Bantz kedvesen csak ennyit mondott: – Dita, ki a franc ez a nő, hogy nem fekszik le velünk? Eli, törvényt kéne hoznod a dologról.

Minden tekintet az öregember felé fordult, aki látszólag unatkozott.

Most tökéletesen érzelemmentes hangon szólalt meg: – Ha Athena nem hallgat magukra, akkor nem hallgat rám sem. A tekintélyem nem fogja meghatni. Nagyon megrémült egy bolond ember teljesen értelmetlen támadásától. Nem tudjuk megvásárolni Athena nyugalmát ettől az embertől?

– Megpróbáljuk – felelte Bantz. – De Athena szempontjából közömbös, mert nem bízik benne.

Skippy Deere, a producer így szólt: – És bedobtunk némi erőfitogtatást is. Van néhány barátom a rendőrségen, aki próbált ráijeszteni, de a fickó kemény. – A családjának van bőven pénze, politikai összeköttetése, és különben is az őrültsége hajtja.

– Pontosan mennyi lesz a stúdió vesztesége, ha leállunk a filmmel? – érdeklődött Stuart. – Én mindenesetre elkövetek mindent, hogy a jövőben kedvezőbb tervekkel álljak elő.

Nem volt egészen gondmentes elárulni Melo Stuartnak a veszteség mértékét, mint Athena ügynökének, hirtelen túl sok adut adnának a kezébe. Marrion nem felelt, csak biccentett Bobby Bantznek.

Bantz egy pillanatig habozott, aztán megszólalt: – Ténylegesen eddig ötvenmilliót költöttünk. Oké, ennyit le tudunk nyelni. De vissza kell fizetnünk, ami eddig bejött a külföldi forgalmazásból, a videóterjesztésből, és persze nem lesz gőzhengerünk karácsonyra. Ez belekerül mondjuk... – Elhallgatott, nem akarta elárulni az összeget. – És ha hozzávesszük még az elmaradt hasznot... a rohadt életbe, az legalább kétszázmillió dollár. Szóval, Melo, igencsak fel kell kötnöd a gatyádat, ha mérsékelni akarod a veszteségeinket.

Stuart mosolygott, mert arra gondolt, hogy fel kell srófolnia Athena árát. – De igazában csak ötvenmilliót buktok – mondta.

Amikor Marrion megszólalt, a hangjából teljesen eltűnt a kedvesség.

– Melo – mondta –, mennyi pénzünk bánja, hogy a kliense visszaálljon a munkába? – Mindenki tudta, mi történik. Marrion eldöntötte, hogy úgy viselkedik, mintha ez egy szimpla zsarolás volna.

Stuart vette az adást. Mennyire akarsz minket levenni ezzel a kis színjátékkal? Nyílt támadás volt ez a tisztessége ellen, de esze ágában sem volt felhúzni az orrát. Marrionra nem sértődik meg. Ha Bantz mondta volna, dühösen reagál.

Stuart nagyon nagy hatalmú ember volt a film világában. Neki még Marrion seggét sem kellett nyalnia. Öt A kategóriás rendező ügynöke volt, nem egészen a legsikeresebb fajtából, de nagyon izmos figurák; két nagyágyú férfi sztáré; és egy nagyágyú női sztáré, Athenáé. Vagyis volt három olyan embere, akik külön-külön garantálták, hogy egy film zöld utat kapjon. Ezzel együtt nem lett volna bölcs dolog felingerelnie Marriont. Stuart éppen azzal alapozta meg jelenlegi hatalmát, hogy kerülte az ilyen veszélyeket. Kétségtelenül remek alkalom lett volna az ár felsrófolásához, de mégsem igazán kifizetődő. Ez most egy olyan ritka alkalom volt, amikor a nyílt, egyenes beszéd kifizetődőbb lehet.

Melo Stuart legjobb tulajdonsága a komolysága volt, őszintén hitt abban, amit eladott, és már tíz évvel ezelőtt hitt Athena tehetségében, amikor a nőt még senki sem ismerte. Most is hitt benne. De mi van, ha rá tudja venni, hogy folytassa a munkát és visszatérjen a kamerák elé? Ez biztos megér némi pénzt, tehát ezt a lehetőséget sem szabad kizárni.

– Nem pénzről van szó – mondta tehát szenvedélyesen. Nem szerette, ha kétségbe vonják a szavahihetőségét. – Ajánlhatnak pluszban akár egymilliót is Athenának, akkor sem jön vissza. Inkább oldják meg a problémát, amit a hirtelen felbukkant férj jelent.

Nehéz csend telepedett a szobára. Mindenki figyelt. Elhangzott egy összeg. Mi ez, egy alku kezdete?

Skippy Deere megjegyezte: – Pénzzel nem érünk el semmit Athenánál.

Dita Tommey megvonta a vállát. Egy percig sem hitt Stuartnak. És persze nem is az ő pénzéről volt szó. Bantz dühösen meredt Stuartra, aki viszont hűvös arccal csak Marriont figyelte.

Marrion Stuart kijelentését elemezte. Athena pénzért nem megy vissza dolgozni. Egy tehetség soha nem ennyire dörzsölt. Úgy döntött, véget vet a megbeszélésnek.

Így szólt: – Melo, magyarázza el a kliensének nagyon alaposan, hogy ha nem tér vissza a filmbe egy hónapon belül, akkor a stúdió nem fejezi be a filmet, és elkönyveli a veszteséget. Aztán pert indítunk ellene, és kiforgatjuk mindenéből, amije csak van. Azzal is tisztában kell lennie, hogy soha nem szerződik vele egyik komoly amerikai stúdió sem ezek után. – Mosolyogva végighordozta tekintetét az asztal körül ülőkön. – A pokolba is, hisz csak ötvenmillióról van szó.

Ennek ellenére mindenki tisztában volt azzal, hogy halálosan komolyan beszélt, hogy elvesztette a türelmét. Dita Tommey pánikba esett, neki többet jelentett ez a film, mint bárki másnak. Az ő szellemi gyermekéről volt szó. Ha ez a film sikert arat, beléphet a legmenőbb rendezők közé. Ha igent mond valamire, az zöld utat kap. Igyekezett uralkodni a pánikhangulatán, amikor megszólalt: – Szóljanak Claudia De Lenának, hogy beszéljen vele ő. Athenának ő a legközelebbi barátja.

Bobby Bantz megvetően megjegyezte: – Nem tudom, melyik a rosszabb, ha valaki nem a saját szintjéről választ partnert a dugáshoz, vagy ha írókkal barátkozik.

Erre Marrion ismét elvesztette a türelmét. – Bobby, hogy jön egy ilyen pimf dolog egy komoly üzleti tárgyaláshoz? Intézd el, hogy Claudia beszéljen a fejével! Az a lényeg, hogy lezárjuk a dolgot, vagy így, vagy úgy. Vannak más filmjeink is, azokat is meg akarjuk csinálni.

Másnap egy ötmillió dolláros csekk érkezett a LoddStone Stúdió címére. A feladója Athena Aquitane volt. Visszaküldte az előleget, amelyet a Messalináért kapott.

A csekkre azonnal rátették a kezüket az ügyvédek.

Nem egészen tizenöt év alatt Andrew Pollard a nyugati part legtekintélyesebb biztonsági szolgálatává fejlesztette a Pacific Ocean Security Companyt. Annak idején egy szállodai lakosztályban kezdte, mára egy négyszintes épülete volt Santa Monicában, ötvenfős állandó személyzettel, valamint ötszáz nyomozóval és testőrrel, akiket egy-egy munkára szerződtetett, nem beszélve arról a jelentős tartalékos állományról, amelynek szintén munkát tudott biztosítani az év jelentős részében.

A Pacific Ocean Security elsősorban a nagyon gazdag és nagyon híres klienseknek ajánlotta fel a szolgálatait. Fegyveres őrséggel és elektronikus védőrendszerekkel őrizték a filmmágnások otthonait. Ők biztosították az olyan jelentős események védelmét, mint amilyen a Filmakadémia díjkiosztó gálája. Nyomoztak és felderítőmunkát végeztek igen kényes ügyekben, például a potenciális zsarolók kikapcsolása érdekében.

Andrew Pollard azért ért el sikert, mert a részletek embere volt. Gazdag klienseinek házai mellé kirakta a fegyverrel őrzött terület táblát, amely vörös fénnyel villogott egész éjszaka, és persze szabályos őrség is járta a magas falakkal védett villák környékét. Alaposan megszűrte, kiket fogad föl egy-egy munkára, akiknek aztán nagy pénzt fizetett, hogy kellőképpen tartsanak az elbocsátástól. Megengedhette magának; hogy bőkezű legyen. Az ország leggazdagabb emberei voltak az ügyfelei, és ennek megfelelően fizették is meg a szolgálatait. És persze volt annyira dörzsölt, hogy mindenben együttműködött a Los Angeles-i rendőrséggel, alsó és felső szinten egyaránt. Szakmai barátság fűzte Jim Losey-hoz, a legendás detektívhez, akit minden közrendőr példaképének tartott. De ami a legfontosabb, Pollard élvezte a Clericuzio család támogatását is.

Tizenöt évvel ezelőtt, amikor még maga is fiatal, és kissé óvatlan rendőr volt, belesétált a New York City rendőrség belső elhárítási osztaga által felállított csapdába. Jelentéktelen megvesztegetési ügyről volt szó, majdnem lehetetlenség kivédeni. De keményen állta a sarat, nem volt hajlandó a feljebbvalói ellen vallani, akik vastagon benne voltak a dologban. A Clericuziók rendőrségbe is beépített emberei látták ezt, és a család beindította a jogi gépezetet, amelynek következtében Andrew Pollardnak alkut ajánlottak: ha lemond az állásáról, megússza a büntetést.

Pollard Los Angelesbe költözött a feleségével és a gyerekével, a család pedig biztosította számára a pénzt, amelyből megalapíthatta a Pacific Ocean Securityt. Ezután a család elhíresztelte az alvilágban, hogy Pollard klienseit tilos molesztálni, házaikba nem ajánlatos betörni, őket nem ajánlatos kirabolni, ékszereiket békén kell hagyni, ha pedig tévedésből mégis elloptak volna valamit, azt illik visszaszolgáltatni. Éppen ezért volt az, hogy a villogó fegyverrel őrzött terület táblákon ott virított a biztonsági cég neve is.

Andrew Pollard eredményessége már-már mágikus volt, a védelme alatt álló villákhoz soha nem nyúltak. Testőrei majdnem olyan jól ki voltak képezve, mint az FBI-osok, így aztán a céget soha nem perelték be, hogy szexuálisan zaklatták volna védenceiket vagy azok gyerekeit, ami pedig elég gyakran elő szokott fordulni a biztonsági szolgálatok világában. Néha persze előfordult zsarolási kísérlet, és voltak olyan testőrök, akik intim titkokat adtak el jó pénzért a bulvárlapoknak, de az ilyesmi elkerülhetetlen. Összességében azonban Pollard egy tiszta és hatékony szervezetet irányított.

Cége számítógépei segítségével hozzáfért bizalmas információkhoz, amelyeket a legkülönfélébb társadalmi állású emberekről gyűjtöttek össze. És az is a világ legtermészetesebb dolga volt, hogyha a Clericuzio családnak adatokra volt szüksége, akkor azokat meg is kapták. Pollard jól keresett, és hálás volt a családnak. Nem beszélve arról, hogy időnként adódott olyan munka, amit nem bízhatott a saját embereire, ilyenkor felkereste a nyugati part bruglionéját és tőle kért segítséget, egy-két kemény fickó személyében.

Voltak alattomos ragadozók, akik számára Los Angeles és Hollywood maga volt az édeni dzsungel, amelyben hemzsegtek a potenciális zsákmányállatok. Ott volt a számtalan megzsarolható stúdióvezető, a kínos titkokat rejtegető filmsztárok, a szadomazochista rendezők, a pedofil producerek, akik mind attól rettegtek, hogy titkaik napvilágra kerülnek. Pollard híres volt arról, hogy ezeket az ügyeket diszkréten elsimítsa. Ő el tudta intézni, hogy a zsaroló a legkevesebb pénzzel beérje, és hogy véletlenül se jelentkezzék másodszor.

Bobby Bantz az Oscar-gála utáni reggelen az irodájába rendelte Andrew Pollardot. – Minden infóra szükségem van, amit erről a Boz Skannetről csak össze lehet szedni – mondta neki. – És minden apróságra Athena Aquitane-ről. Annak ellenére, hogy nagy sztár, nagyon keveset tudunk róla. Valamint azt akarom, hogy kössenek egyezséget ezzel a Skannettel. Athenára még fél évig mindenképpen szükségünk van, tehát Skannetnek el kell tűnnie a közeléből. Ajánljon neki havi húsz lepedőt, de elmehet akár százig is.

Pollard csendesen megkérdezte: – És utána azt csinál, amit akar?

– Utána már minden a hatóságok dolga – felelte Bantz. – Legyen nagyon óvatos, Andrew. A fickónak nagy hatalmú családja van. A filmes ipart nem vádolhatják meg törvénytelen machinációkkal, mert rosszat tesz a filmnek, és tönkreteheti a stúdiót. Csak egyezséget akarok. És persze, hogy biztosítsák a nő személyi védelmét.

– És ha a pasas nem akar egyezkedni? – érdeklődött Pollard.

– Akkor éjjel-nappal őrizzék a nőt – közölte Bantz. – Míg el nem készül a film.

– Egy kicsit meg tudom szorongatni – jegyezte meg Pollard. – Természetesen törvényesen. De nem ígérhetek semmit.

– Túl jók a kapcsolatai – mondta Bantz. – A rendőrök ódzkodnak tőle. Még Jim Losey, aki pedig jó haverja Skippy Deere-nek, még ő sem mert bekeményíteni. Nem beszélve arról, hogy milyen katasztrofális hatással volna a dolog a stúdió közönségkapcsolataira, iszonyú pénzekre be is lehetne minket perelni. Persze nem azt mondom, hogy bánjon vele úgy, mint egy hímes tojással, de...

Pollard vette az adást. Keménykedhet egy kicsit, hogy ráijesszen a fickóra, de adjon neki annyi pénzt, amennyit csak akar. – Szükségem lesz szerződésekre – mondta.

Bantz elővett egy borítékot az íróasztal fiókjából. – Írassa alá vele mind a három példányt, és itt van egy csekk ötvenezer dollárról előleg gyanánt. Az összeg helyét a másik csekken üresen hagytuk, majd maga írja be, ha megegyeztek.

Amikor Pollard az ajtó felé indult, Bantz még utánaszólt: – Nem sok hasznát vettük az embereinek a díjkiosztón. Az összes seggfej állva elaludt.

Pollard nem sértődött meg. Ismerte már Bantzet.

– Ezek csak közkatonák voltak – felelte. – Miss Aquitane mellé az elit alakulatomat osztom be.

Huszonnégy óra alatt a Pacific Ocean Security komputerei mindent összeszedtek Boz Skannetről. A férfi harmincnégy éves, Texasban diplomázott, ahol csatárként egyetemi válogatottságig vitte a futballcsapatban, utána egy évig profi is volt. Az apjának bankja van Houstonban, de ennél is fontosabb, hogy a nagybátyja irányítja Texasban a republikánus politikai gépezetet, és az elnök testi-lelki jóbarátja. Vagyis nagyon sok pénz van itt is, ott is elhintve.

Boz Skannet maga is megérte a pénzét. Mint apja bankjának alelnöke, alig úszta meg, hogy vádat emeljenek ellene egy kétes olajügylet miatt. Hatszor tartóztatták le garázdaságért. Egy esetben annyira megvert két rendőrt, hogy kórházba kellett őket szállítani. Skannet ellen nem emeltek vádat, mert bőséges kártérítést fizetett a sértetteknek. Volt egy szexuális zaklatási ügye is, de ezt peren kívül elrendezték. Még ezek előtt, huszonegy évesen házasságot kötött Athenával, akitől egy év múlva lánya született. A gyerek neve Bethany. A feleség húszéves korában eltűnt a lányukkal együtt.

Ezek alapján összeállt a kép Andrew Pollardban. Ez egy rosszfiú. Egy olyan rosszfiú, aki tíz éven keresztül dédelgette a sérelmeit, és bosszút akar állni a feleségén, egy olyan fickó, aki összeverekedett két fegyveres rendőrrel, akiket kórházba kellett szállítani. Az esélye, hogy ráijesszen egy ilyen fickóra, a nullával egyenlő. Oda kell neki adni a pénzt, aláíratni vele a szerződést, és hagyni a fenébe.

Pollard felhívta Jim Losey-t, aki a Skannet-ügyet intézte a Los Angeles-i rendőrségen. Pollard felnézett Losey-ra, mert olyan rendőr volt, amilyen ő is szeretett volna lenni. Jó munkakapcsolat volt közöttük. Losey minden karácsonykor csinos ajándékot kapott a Pacific Ocean Securitytől. Pollard most meg akarta tudni, mire jutott Losey a fickóval.

– Jim – mondta neki –, át tudná küldeni nekem Boz Skannet aktáját? Szükségem volna a Los Angeles-i címére, meg mindenre, amit tudnak róla.

– Persze – felelte Losey. – De ejtettük ellene a vádat. Miért kell a fickó maguknak?

– Egy személyvédelmi meló miatt – felelte Pollard. – Mennyire veszélyes a fickó?

– Ez egy őrült – felelte Losey. – Mondja meg a testőrcsapatának, ha a fickó a közelükbe kerül, nyissanak tüzet.

– De akkor maga le fog tartóztatni engem – nevetett Pollard. – Ezt tiltja a törvény.

– Aha – válaszolt Losey –, le fogom tartóztatni. Kurva rossz vicc volt, mi?

Boz Skannet egy szerény hotelben szállt meg Santa Monicában az Ocean Avenue-n. Ez aggasztotta Pollardot, mert csupán negyedórányi autóútra volt Athena Malibu Colony-beli házától. Négytagú őrséget vezényelt Athena házához, és két embert Skannet szállodájához. Aztán megszervezte a találkozót Skannettel aznap délutánra.

Pollard három legtermetesebb és legkeményebb emberét vitte magával. Sosem lehet tudni egy ilyen fickóval, mint Skannet.

Skannet kedves volt, mosolyogva üdvözölte őket, de itallal nem kínálta meg. Érdekes módon nyakkendősen, zakóban fogadta a látogatóit, talán hogy megmutassa, milyen is egy bankár. Pollard bemutatkozott, bemutatta három emberét, akik megmutatták igazolványaikat is. Skannet rájuk nevetett. – Maguk aztán nagyra nőttek, fiúk. De fogadok száz dollárba, hogy még a szart is kirugdalnám bármelyikőjükből egy szabályos párviadalban.

A három jól képzett testőr elnézően mosolygott, de Pollard szándékosan sértésnek fogta fel a dolgot. – Hivatalos ügyben jöttünk, Mr. Skannet – mondta –, nem azért, hogy lenyeljük a fenyegetőzéseit. A LoddStone Stúdió kész önnek ötvenezer dollárt fizetni most azonnal, és további nyolc hónapon keresztül havi húszezret. Mindezért csak annyit kell tennie, hogy elhagyja Los Angelest. – Pollard elővette a szerződést és a zöld csekket az aktatáskájából.

Skannet átfutotta a papírokat. – Milyen egyszerű szöveg – jegyezte meg. – Még ügyvédre sincs szükség, hogy megértsem. De szimpla az összeg is. Én elsőre százezerre gondoltam, aztán havi ötven lepedőre.

– Sok – jegyezte meg kurtán Pollard. – Van egy bírói határozat is a birtokunkban. Ha csak egy saroknyira meg meri közelíteni Athenát, börtönbe kerül. A hölgy huszonnégy órás védelmünkben részesül. És az embereim figyelik az ön mozgását is. Szóval szerintem talált pénz, amit ajánlunk magának.

– Korábban kellett volna Kaliforniába jönnöm – jegyezte meg Skannet. – Itt még a járdák is arannyal vannak burkolva. És miért fizetnek nekem egyáltalán?

– Mert a stúdió meg akarja nyugtatni Miss Aquitane-t.

– Akkor tényleg nagy sztár lehet – jegyezte meg Skannet elgondolkodva. – Egyébként mindig különleges ember volt. Ha belegondolok, hogy annak idején ötször is megdugtam naponta. – A három őrre mosolygott. – És van esze az alkudozáshoz.

Pollard kíváncsian figyelte ezt az embert. A fickó az a kemény típus, mint a Marlboro-reklámon, bár a bőre vörösebb volt a naptól meg az italtól, és persze testesebbnek is tűnt. Délies akcentusa egyszerre volt humoros és veszélyes. Sok nő bukott az ilyen fickókra. New Yorkban voltak ilyen zsaruk, akik így néztek ki. Ők is taroltak a nők között. Az ember kiküldte őket egy gyilkossági ügyhöz, és egy hét múlva már az özvegyet vigasztalták. Jim Losey is ilyen zsaru, jutott eszébe hirtelen. Pollardnak soha nem volt ilyen szerencséje.

– Térjünk a tárgyra – mondta. Az volt a célja, hogy Skannet írja alá a szerződést és tegye el a pénzt a három tanú jelenlétében, hogy ha úgy alakul, a stúdió pert tudjon a nyakába akasztani zsarolásért.

Skannet leült az asztalhoz. – Van egy tolla? – kérdezte.

Pollard kivette a tollát a táskájából, és beírta a havi húszezres összeget. Skannet nézte az aktust, aztán vidáman megjegyezte: – Ezek szerint kaphattam volna többet is. – Aláírta mindhárom példányt. – Mikor kell elhagynom Los Angelest?

– Még ma éjjel – felelte Pollard. – Magam viszem ki a repülőgéphez.

– Nem, köszönöm – mondta Skannet. – Azt hiszem, elhajtok Las Vegasba, és játszom egy kicsit ezzel a pénzzel.

– Szemmel tartjuk – közölte Pollard. Úgy érezte, most kell keménységet mutatnia. – És figyelmeztetem, ha ismét felbukkanna Los Angelesben, őrizetbe vetetem zsarolásért.

Skannet vörös arcára kiült egy gúnyos vigyor. – Imádnám a dolgot – mondta. – Ugyanolyan híres leszek, mint Athena.

Aznap éjjel a megfigyelők jelentették, hogy Boz Skannet távozott, de csak azért, hogy a Beverly Hills Hotelbe költözzön, az ötvenezer dolláros csekket pedig letétbe helyezte a Bank of Americában fenntartott folyószámláján. Ez több dolgot is elárult Pollardnak. Egyrészt, hogy Skannet befolyásos ember, ha szobát kapott a Beverly Hills Hotelben, másrészt pedig azt, hogy úgy ahogy van, tesz a megállapodásukra. Pollard minderről beszámolt Bobby Bantznek, és további utasításokat kért. Bantz csak annyit mondott, hogy tartsa a száját. A szerződést megmutatták Athenának, hogy megnyugtassák, és hogy elérjék, térjen vissza a forgatásra. Azt már nem kötötte Pollard orrára, hogy a nő az arcába nevetett.