VARÁZSLATOS HISTÓRIA

Sárdi Györgyi

2020

Publio Kiadó

www.publio.hu

Minden jog fenntartva!

Korrektúra: Dr. Szaszúr Szabrina

Ajánlom Rudinak, Hangának, Pankának és Kingának, hogy sose múljon el a varázs. Szeretném megköszönni a családomnak a támogatást és a türelmet, amit kaptam. Köszönöm a szerkesztőmnek, hogy nem hagyta a fiókban porosodni a történetemet és arra bíztatott, soha ne adjam fel. Köszönöm ezt a csodaszép borítót, külön köszönöm Iminek, hogy segített finomítani rajta. Hálás köszönet mindenkinek, aki segített, hogy a kezemben foghassam a könyvet! Varázslat márpedig létezik…

Váratlan vendég

Megint egy gyönyörűen szikrázó napsütéses reggel köszöntötte a falut, a jól megszokott hűs tavaszi szellővel. Mindenki elindult a szokásos napi teendői intézésére, pont, mint ahogy az öreg Bogaras Alfréd is tette aznap. Már kora reggel körbejárta az utcákat, majd végigment a környező

erdőkön is, ahol rendszeresen eltöltött pár órát. Természetesen most is vitte magával lepkehálóját, ami már szinte a kezéhez nőtt. Bogaras Alfréd egy nagyon fura figura, nevét is innen kapta. Vállig érő, göndör, deres haján mindig egy különös alakú kalapot visel, leginkább egy almára hasonlít, amiből valami kukacszerű nyúlvány ágaskodik kifelé. Az orra meglehetősen feltűnő, kifejezetten madárcsőrnek látszik, és az öltözködésére is azt mondhatjuk, határozottan extrém. Mindig megpróbál több réteg ruhát magára húzni, de olyan darabokat, amik talán még a szekrényben sem találkoznának soha. A szín összeállítása pedig leginkább olyan, mint amikor egy festő palettáján véletlenül összekeverednek a festékek. Az előbbiek alapján tényleg nem egy hétköznapi ember, de ezek csak a külsőségek, igazából a viselkedése a különös. Gyakran beszél magában az utcán, ami leginkább amolyan tudós „fórumnak” tekinthető, s ilyenkor égszínkék szeme a messzi távolt kémleli.

Megbeszéli magával az újabb találmányait, amelyekbe senki más nem láthat bele, ezért jobb híján magával vitatja meg a lehetőségeket. A falubeliek számára egy cseppet sem furcsa, már megszokták őt, nem nagyon foglalkoznak vele, csak a gyerekek gyártanak róla félelmetes történeteket, melyeket az is elősegített, hogy Alfréd a falu szélén egy öreg, rozoga kastélyban lakott. Lakhelyére senkinek sem volt bejárása (kivéve az öreg Irma nénit, aki nem messze lakott a kúriától, és Alfrédot gyermekkorában ő nevelte), ezért csak kívülről „csodálhatták” meg romos otthonát. Így a gyerekek kitalálták milyen lehet belül és miféle szörnyűségek történhetnek a falak között. Lovasd egy eldugott, kis hegyi falu volt, ami a völgyben terült el, olyan pici, hogy talán még az sem tűnt volna fel senkinek, ha egyetlen mozdulattal leradírozzák a térképről. Főleg, mert nem sok utazónak vált célpontjává a nehezen megközelíthető, mindentől távol eső település. Közvetlen szomszédságában ugyan volt még két falu, de rajtuk kívül csak több napi járóföldre lehetett lakott területet találni. Az alig ötszáz fős Lovasdot valamiért mégsem felejtették el vasútállomással ellátni annak idején, a nagy vasútépítő láz derekán. Hetente egyszer erre is pöfögött a fekete gőzmozdony, mindössze két kocsival a háta mögött, de leszálló utas híján gyorsan tovább robogott. Ha valakinek mégis eszébe jutott volna ellátogatni ide, festői környezetben találhatta volna magát. A három falut hegyek ölelték körül, oldalaikat lankák, legelők, erdők, patakok, mezők és termőföldek tarkították. A háborítatlan természet ajándékaként szinte egész évben madár ének dallamát vitte a visszhang a hegyeken át. A vasútállomástól a falu irányába egy kavicsos út vezetett, ami végig ment az egyforma parasztházak között. A kovácsoltvas kerítések előtt gondozott virágoskertek elengedhetetlen kelléke a lóca, amin a rengeteg teendő után, fáradtan megpihenő, szorgos falubeliek megbeszélhették aznapi cselekedeteiket. A házakat, mintha mindenkinek ugyanaz az építész tervezte volna. A magas lábazat barnára volt festve, a fehér homlokzaton pici ablakok pislogtak a járókelőkre, amelyeket zöld zsalugáter takart el az éjszaka sötétje elől. A tornácok alatt többnyire pince őrizte a család elemózsiáját. A rendezett udvart rendre a csűr kapuja zárta el a vadak elől, amin áthaladva juthattak egészen a kertekig. A faluban tovább haladva már nem minden ház volt egyforma, némelyiket átfestették, helyhiány miatt megtoldották vagy éppen befoldozták, hogy nehogy összedőljön. Lovasd csekélyke főterét macskakővel rakták le, hogy a nagy esőzések idején mégse a sárba keljen elsétálni a picinyke templomig, ami itt kapott helyet. A tér közepén egy szökőkút állt, oldalain alaposan kidolgozott lovas domborművek utaltak a település múltjára. Körülötte padokon lehetett megpihenni a gyümölcsfák hűs lombkoronái alatt. A posta és a polgármesteri hivatal egy épületen osztozkodott, de ez valahogy kilógott a faluképből. Egyszerűen nem illett a takaros parasztházak közé, mintha más emberek, más időben rakták volna le, egy hozzá nem illő környezetbe. A főtértől kicsit lentebb volt a falu igazi közösségi tere, ahol aztán mindenki megfordult, ha másra nem is, de legalább egy jó beszélgetésre betértek Józsi henteshez. Több mint tíz éve látta el a lakosokat hússal és néhány jó szóval, de már az apja is a régi mészárszéken dolgozott. Közvetlenül Józsi szomszédságában volt egy

bolt, ahol minden egyéb mellett a kenyeret is fel kellett íratni, mert megrendelés alapján érkezett a faluba az áru. Velük szemben pedig a kocsma kínálta hellyel és frissítővel megfáradt vendégeit. Itt a falu krémje gyűlt össze, hogy a teraszán borgőzös megvilágosodásukat tovább adhassák a náluk szűklátókörűbb hallgatóságuknak. Két utcával fentebb, a hegyoldalról nézett le a falura az iskola szegényes épülete. Az előtte álló hatalmas fából faragott baglyon kívül semmi sem utalt arra, mi zajlik falai között, pedig néhányan nap mint nap keményen megizzadnak azért, hogy egynémelyik gyermek fejébe beleverjék a sok okosságot. A falu szélén, ahol már jócskán elfogytak a házak, ott magasodott Bogaras Alfréd öreg kastélya, ami egykor akár a falu nevezetessége is lehetett. Régi pompájából azonban sokat elvett, hogy az utcáról csupán megkopott teteje tárult a bámészkodók elé, ami éppen csak kikandikált az elkanászosodott bokrok és fák közül, így nem csoda, hogy megmozgatta a gyermekek fantáziáját.

Ez a nap azonban mégsem volt annyira szokványos, hiszen a postás levelet hozott Bogaras Alfrédnak, aki soha nem kapott postán senkitől semmit, legalábbis amióta Pisti hordja ki őket, ami pedig nem mostanában kezdődött. Talán a címzettje még jobban meglepődött ezen az irományon, mint aki kihozta, mert nem számított rá, és ő is tisztában volt vele, hogy nem is várhat ilyesmit senkitől. A boríték tartalma azonban sokkal meglepőbb volt, mint az, hogy valaki elküldte neki.

Ugyanis arról értesítették, hogy egyetlen unokahúga elhunyt, és mivel ő az egyedüli rokon, így rég nem látott rokona kislányának gyámságát rá bízták, és már holnap az első vonattal érkezik Lovasdra.

Alfréd nem volt elragadtatva a gondolattól, hogy szülőpótlék legyen, hiszen unokahúgát is csak csecsemőkorában látta, azt sem tudta, hogy van egy lánya. A család nem érintkezett Alfréddal, mert nem tartották beszámíthatónak, de mára már senki sem maradt a családból. Mindenesetre nem értett a gyerekekhez, ráadásul mindig egyedül élt, fogalma sem volt mit kell ilyen helyzetben csinálni. Mellesleg nem amolyan „apatípus” és neki rengeteg más fontos feladata van, mintsem egy ismeretlen gyermeket pesztráljon. Úgy gondolta, elszállásolja pár napig a lányt, amíg nem talál valami más megoldást. Másnap hajnalban érkezett a vonat, a hegyek közti ködnek még annyi ideje sem maradt, hogy gyorsan elmeneküljön a nap szúrós sugarai elől. Mire kiért Alfréd a vonathoz, rezes haján a dér apró üveg cseppjei úgy megültek, mintha hajszálaira egyenként fűzték volna fel ezeket a csodás átlátszó gyöngyöket. A vonat késett, ideges várakozása közben azt sem vette észre, hogy ujjai pirosra fagytak. Hirtelen a messzi távolból felhangzott a vonat füttye, melyet vidáman jutatott keresztül a magas hegyláncon a visszhang és mintha már látni is lehetett volna szürke pöfékelését, mely még a ködön is áthatolt. Végre megérkezett a vonat, nem sokan szálltak le az eldugott kis falu megállójában, mondhatni egyetlen utas érkezett ide, egy kislány. Amolyan tizenegy éves forma volt, a lépcsők lefelé is problémát okoztak neki, talán még a vele egykorúaknál is kisebb lehetett. Lehúzta bőröndjét a vonatról, ami meglehetősen kopott darab volt, de a lánynál mindenesetre magasabb. Alfréd odalépett hozzá és szemügyre vette, aprócska termeténél még feltűnőbb volt selymesen ringatózó aranyszín haja, mely a derekáig ért, és virgonc tincsei felfelé kunkorodtak. Arca mocskos volt, csakúgy, mint szakadt kis ruhája, és mégis búzakék szemei úgy tündököltek a hajnali hidegben, hogy a világ legdrágább kövei is megirigyelték volna.

– Hogy hívnak? – kérdezte Alfréd.

– Lili – válaszolt csendesen a lány.

– Én Alfréd vagyok – mondta kurtán.

Abban a pillanatban felkapta Lili hatalmas bőröndjét és némán elindult hazafelé, a lány tétován követte az ismeretlent. Az út meglehetősen hosszúnak bizonyult, egy szót sem szóltak egymáshoz, Alfréd annyira elmerült a gondolataiban, hogy még a vén cseresznyefa mellett elhaladva, rügyektől roskadozó ágait sem vette észre, pedig minden nap elidőzve csodálta a fát, és az őt körül döngicsélő

méhecskék hadát. Ez a nap azonban más volt. Alfréd minden gondolata „problémája” megoldására összpontosult, nem pedig a szokásos napi teendőire. Ahogy keresztülbattyogtak a falun, mindenki

tátott szájjal figyelte ezt a különös jelenséget, még Józsi hentes vaskos kezéből is kiesett a bárd –

amivel éppen egy jókora csülköt készült ketté hasítani, amikor Alfréd elsétált a kirakata előtt egy szőke kislánnyal. Lili szaporán szedte apró kis lábait, még így is nehezen tudta tartani a tempót az öreg tudóssal. Az emberek csak nézték őket, és sutyorogva találgatták, ki lehet Bogaras úr kísérője, de gondterhelt arcát látva senki sem mert odaszólni neki. Végre elértek a falu végére, ahol egy hatalmas, rozsdás kapu előtt megálltak. Alfréd kinyitotta a kaput, ami úgy nyikorgott, mintha százéves fájdalmát próbálná kikiabálni röpke másodpercek alatt. Az udvar telis-tele volt gyümölcsfákkal, bokrokkal, melyektől a régi, repedésektől alig látszó járdán is nehezen lehetett megközelíteni a hatalmas házat. A sűrű bokrok között, mintha egy kopott szökőkút is megbújt volna, csak víz helyett borostyán kúszott ki belőle. A bejárathoz magas lépcsősor vezetett, a tetején két hatalmas oszlopra nehezedett a tető. Az elhanyagolt állapotban levő épület és udvar ellenére jól látszódott, hogy valamikor nagy élet lehetett ezen az előkelő helyen. Ahogy kinyílt a tekintélyes méretű, tömörfa ajtó, egy hosszú, sötét folyosón találták magukat, amin egy bordó szőnyeg haladt végig. A falon óriási festmények ékeskedtek vastag aranykeretbe zárva, leginkább régi olajportrék, amelyek valószínűleg a ház egykori lakóit ábrázolták, de akadt néhány lovat megelevenítő darab, s ritka acélmetszet is. A folyosón tovább haladva egy tágas előtérben találhatta magát a betérő

vendég. Körben földig érő ablakok boríthatták volna világosságba a teret, ha nem takarják el őket bordó alapon arany díszítéses drapériákkal. A félhomály, amit a nehezen beszűrődő fénynek köszönhettek, ha lehet még komorabbá tette a helyiséget. A terem két oldalán egyforma lépcső futott fel az emeletre, s festmények sora kísérte útjukat. A szobában mahagónival és elefántcsontszínnel kockázott asztal tartott egy régi rokokó órát. A falak mellett tarka márvány emelvényeken, leginkább lovas szobrokat helyeztek el, de lehetett találni közöttük portrét, meg néhány lovas díjat is. Az egyik sarokban ritka fegyvergyűjtemény pihent egy üvegszekrény fogságában, s több helyen visszaköszönt a család címere, amely egy két lábon ágaskodó unikornist ábrázolt. A termen keresztül el lehetett jutni a konyhába, és számos egymásból nyíló szobán keresztül még a kastély hátulsó csarnokába is, ami egy üvegházba vezetett. Itt különleges meleg éghajlaton honos növények nevelkedtek, narancs-

és citromfák, melyek körül számos egzotikus virág ült. Lilinek nem sok ideje jutott a nézelődésre, mert Alfréd betessékelte egy jobbra nyíló szobába, lerakta a bőröndöt, majd távozott. A szobában rengeteg könyv volt, a polcokon plafonig tornyosultak, de imitt-amott kupacokban is hevertek szanaszét a földön. Az ablak faltól-falig ért, melyet egy bordó drapéria ölelt körbe, előtte pedig egy komor, tekintélyt parancsoló, faragott lábakon álló íróasztal terpeszkedett, hasonlóan gyönyörű, kézzel faragott fotellel. Ez a hely a rendet még hírből sem ismerhette, hiszen az asztalon is megannyi könyv, papír, apró, fura szerkezetek, nagyító, vonalzók, pennák káosza uralkodott, ezek alól pedig kikandikált egy aprólékosan kidolgozott agancsból készült unikornis. A plafonon szintén faragott, öreg csillár lógott büszkén, kopottságával mit sem törődve, mintha fénykorában megállt volna az idő.

Lili csak állt a szoba közepén, nézte az asztalt, a könyveket, a csillárt, és az ablakon át a messzi távolt. Egyszer csak szapora, kopogó lépteket halott, majd az ajtón betoppant egy kerekded, mosolygós, piros arcú néni, kendője ugyan eltakarta ősz hajszálait, de szeme környékén jól láthatóak voltak a néha öröm, néha pedig bánat okozta könnyek által mélyen kitaposott barázdák, melyek megmutatták, hogy az idős hölgy sokat látott már ebben az életben. Azonban vidámsága és gyorsasága alapján, akár húsz évesnek is mondhatta volna magát.

– Szia Tündérem, hát itt vagy? Én Irma néni vagyok. Téged hogy hívnak? – tette fel a kérdést, de azzal a lendülettel már keblére is ölelte Lilit, aki majd belefulladt ebbe a hatalmas szeretetbe.

– Lili vagyok – mondta halkan a kislány.

– Na, jól van Lili, gyere, csinálok neked vizet és megfürdesz, úgy látom, rád fér. Aztán készítek valami ennivalót és megmutatom a szobádat is – Irma néni megragadta Lili apró kezét és kihúzta magával a szobából.

Mire a lány észhez kapott volna, már a konyhában ült Irma nénivel, aki oda is tett egy jókora fazék vizet melegedni a sparheltre. A konyha sem volt éppen aprócskának mondható, akkora volt, hogy egy száz fős csapatnak kényelmesen el lehetett volna készíteni egy napi menüjét és talán kicsit szűkösen meg is tudták volna enni a konyha közepén elhelyezett asztalnál. Mérete ellenére azonban meglepően meleg, otthonos hangulatnak örvendett. Valószínűleg ez annak köszönhető, hogy Irma néni napjai jórészét itt töltötte. Rengeteg edény, kancsók, poharak, virágok és fűszernövények díszítették, és úgy álltak sorban, mint a katonák. A konyha melegét azonban nem csupán a sparheltnek köszönhette, hiszen egy tekintélyes méretű kemencébe is be volt gyújtva. A kemence mellet egy szőrös kiskutya riszálta boldogan apró farkát vackában, felkeltve ezzel Lili figyelmét.

– Ő Bogi – mutatott Irma néni a kis szőrmókra, aki leginkább egy pulira emlékeztetett, csak attól szürkébb és kisebb testű volt. – Azért van itt bent, mert télen született és egyedül maradt, nem bírta volna a hidegben, na meg legalább engem is szórakoztat valaki – mosolygott kedvesen az öreg hölgy.

Lili egy szót sem szólt, csak odament Bogihoz és jól megborzolta egyébként is kócos kis fejét, aki ezért hálából össze-vissza nyalta a lányt.

– Gyere Lili, kész a vized – szólt Irma néni kedvesen, közben pedig már át is vitte egy konyhából nyíló picike helyiségbe, ahol egy régi, vaslábakon álló kád pihent.

Beleöntötte a forrón lobogó vizet, majd hideggel keverte el, hogy megfelelő legyen a hőfoka. –

Gyere, tettem ide neked tiszta törülközőt, a ruhádat csak dobd le, majd kimosom!

Lili szó nélkül követte Irma néni utasításait, bár gondolatban még mindig Bogival játszott. A fürdés végeztével elégedetten nyugtázta magában, nem is volt olyan rossz ötlet ez a tisztálkodás, máris jobban érzi magát, hogy lemosta azt a sok mocskot és port, ami az út alatt ráragadt. Közben arra is ráeszmélt, mennyire éhes, de nem kizárt, hogy ebben a felismerésében közrejátszott Irma néni rotyogó húslevese, melynek illata elárasztotta az egész házat. Ebéd után Irma néni felkísérte az emeletre, és egy aprócska, hangulatos kis szobába tessékelte, mondván, hogy ezt neki takarította ki.

Lilit annyira elnyomta az ebéd, no meg az utazás fárasztó emléke, hogy csak ledobta magát az ágyra, s úgy süllyedt bele a puha dunyhába, mint amikor egy kavicsot pottyantanak a vízbe. Ám mire ezt felfogta volna, már a messzi távolban járt, valahol az erdőkön és a hegyeken túl, egy gyönyörű

tisztáson, ahol lágy szellő simogatta az arcát, és pillangók táncoltak kacarászva búzakalász színű

fürtjein. Hirtelen hűvös huzat ráncolta libabőrösre fehér karjait, mire kinyitotta a szemét már sötétedett és a kitárt ablak szárnyin az éjszaka hideg előszele táncot járt. Lili felkelt, hogy becsukja, és csak ekkor jött rá, hogy még szét sem nézett a szobában. Az ágy felett kedvesen mosolygó fiatal lány képét is csak most fedezte fel, ami egyébként nagyon furcsa volt, mert majdnem úgy festett, mintha tükörbe nézett volna. Az ággyal szemben egy íróasztalocska állt, melyen picinyke agyagszobrocskák sorakoztak, némelyik gyönyörűen kidolgozott darab volt. Mindegyik amolyan apró tündéreket formázott, a legtöbbet hatalmas szárnyak ékesítették, de mindegyik mást csinált, akadt köztük furulyás, hárfás, hasaló, táncoló, kacagó, de félkész, sőt még teljesen kezdetleges is. Olyan volt ez, mint egy be nem fejezett sorozat. Az ágyból még sokáig figyelte a szobrocskákat, mígnem egy messzi tisztáson táncra perdültek Lilivel, és még sok másik furcsa lénnyel, akiknek a gombák szolgáltatták a muzsikát.

Alfréd éjnek idején érkezett meg, már az öreg Irma is hazament, de idős barátja vacsoráját otthagyta a dolgozószoba asztalán, hátha a sok tudással együtt az étel is beleszáll valahogyan. Az agg tudós meglehetősen gondterhelt volt, feszélyezte Lili jelenléte, nem tudta, mi a megoldás erre a helyzetre. Leült a faragott asztalhoz és csak nézte, hogy ugrálnak ki sorra a ropogó tűzből a csintalan kis parázsszemek a kandalló előtti szőnyegre, hogy kicsit megpörköljék gubancos szálait.

Vidám madárcsicsergéssel cikáztak be az ablakon a nap első sugarai, s már messziről lehetett

hallani a havasi pintyő télűző énekét. Lili érezte, ahogy perzselik fehér arcát, lassan felült, s akkor látta, hogy ágya szélére egy gyönyörű, kék ruhácska van kiterítve, melyet sárga virágok díszítettek.

Az íróasztal melletti sarokban megpillantott egy erdőt, ami egy tisztást vett körül, s a gondosan berendezett kis térben kifestett, agyagból készült tündérkék voltak beállítva, mintha ők ott élnének, s mindegyik végzi a maga dolgát. Ez a makettszerűség Lilit a babaházára emlékeztette, ami a saját szobájában állt, igaz abban nem tündérek serénykedtek, s azt sem tudta vajon megvan-e még az ő

csodás babaháza. Magára húzta a kék ruhát, s elindult lefelé a lépcsőn. A falakat mindenfelé aranyozott keretbe foglalt, régi családi portrék ékesítették. Az egyiken feltűnt a szobából már jól ismert lány arca is, mellette egy fiú ült, akinek fizimiskája, de leginkább méretes orra Alfrédra engedett következtetni. A konyhához közeledve fenséges illatok csapták meg az orrát, és mindenféle csörömpölés hallatszott ki. Ahogy az ajtóban megállt látta, hogy Irma néni dudorászva tüsténkedik a tűzhely körül, s közben Bogi boldogan, farkát csóválva ugrál mellette, bizonyára ő már túl van néhány finom falaton, amit most így próbál meghálálni az öreg házvezetőnőnek.

– Jó reggelt Kiscsibém! – szólt szelíden. – Mosd meg az arcod, és gyere reggelizni! Sütöttem tojást és szalonnát. Remélem, szereted, de csinálok lekváros kenyeret, ha azt jobban kívánod.

– Jó reggelt! Alfréd bácsi is velünk eszik?

– Nem, ő már hajnalban kiment az erdőbe, talán ebédre hazaér, de most ne vele foglalkozz, siess, hamar mosd meg az arcod, mert elhűl a reggeli – még a mondat feléig sem jutott az asszony, de már két nagy lapát kezével seperte a fürdőszoba irányába a lányt.

Lili szófogadóan megmosta az arcát, bár az összes szőre égnek állt, még a gondolattól is, hogy a hidegvíz hozzáérjen arcához. Asztalhoz ült, s amíg mélázva nézegette a tányérból rákacsintó gőzölgő

tojásokat, s az aranybarnára sült szalonnán még sercegő, pimaszul pattogó zsírcseppeket, Bogi pajkosan odasomfordált, s könyörgő szemeit le sem vette a lányról, miközben kérlelőn nyaldosni kezdte a lábát. Irma néni háttal állt, a pultnál aprította a levesbe való zöldséget, így nem láthatta szőrös kis kedvence könnyfakasztó alakítását, mint ahogy azt sem, hogy a tökéletes produkció célba ért, s már vidáman szopogatta könnyedén megszerzett szalonnáját rongyos kis vackában.