JON BIRGER

K E Z D E M É N Y E Z Z !

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Jon Birger: Make Your Move – The New Science of Dating and Why Women Are in Charge, Benbella Books, Inc., Dallas, Texas, USA

Copyright © Jon Birger, 2020

All rights reserved

Hungarian translation © Rézműves László, 2021

Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2021

Minden jog fenntartva!

Fordította Rézműves László

Borítóterv Németh Károly, Relatív

Szerkesztő Gaborják Ádám

Felelős szerkesztő Schultz Judit

Felelős kiadó Rados Richard

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978-963-475-626-2

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. www.ekonyv.hu

A Jaffa Kiadó könyveinek teljes választéka megvásárolható könyvesboltunkban:

1114 Budapest, Vásárhelyi Pál u. 10.

A könyvben szereplő történetek és párbeszédek valósak. Személyes beszélgetéseken alapulnak, vagy emlékezetből jegyeztem le őket. A csak keresztnéven említett interjúalanyok álnéven szerepelnek, és a magánéletük védelme érdekében egyes életrajzi adatokon is változtattam.

Tartalom

Előszó: mindenekelőtt némi háttér

1. Szegd meg a szabályokat!

Jegyzetek

Előszó: mindenekelőtt némi háttér

A barátom, Samantha, kiszúrt, amikor távozni készültem a konditeremből.

– Hé, nagyfiú, várj meg!

Sam ötvennégy éves utazási ügynök. Éppen a végére ért az első könyvemnek, a Date-onomics-nak, és láttam: alig várja, hogy véleményt mondhasson róla.

Az írók bizonytalan népség. Én személy szerint inkább állnék sorba két órán át a közlekedési hatóságnál, mint hogy meghallgassam Sam vagy bármely másik barátom kritikáját valamelyik könyvemről. Bár imádom Samet (évek óta edzőtársak vagyunk), ő az a típus, aki sosem szégyell cenzúrázatlan, szűretlen véleményt mondani bármiről. Szóval nem pont olyan beszélgetésnek néztem elébe, ami a kedvemre való.

Napjainkra a nemek aránya teljesen felborult a felsőoktatásban. A Date-onomics azt boncolgatta, hogyan vezetett ez az egyenlőtlenség az alkalmi, érzelemmentes szexet előnyben részesítő „hookup” kultúra felemelkedéséhez és a házasságok számának hanyatlásához. 2000 óta három diplomás férfira négy diplomás nő jut. Ennek eredményeként a harmincöt év alatti, főiskolát végzett amerikaiak körében ma már 10,3 millió nő áll szemben 8,1 millió férfival. Vagyis nem csak képzeled, hogy nincs elég partiképes férfi; tényleg ez a helyzet.

Persze ez a férfihiány – pontosabban: a diplomás férfiak hiánya – nem számítana, ha mindannyian nyitottabbak lennénk azt illetően, hogy kivel randizunk és kivel házasodunk. A probléma az, hogy miközben a felsőoktatásba jelentkezők között egyre magasabb a nők aránya, ezzel párhuzamosan az is rohamosan terjed, amit a tudósok „válogató párosodásnak” neveznek. Ez a fellengzős kifejezés azt jelenti, hogy a főiskolát végzettek egyre inkább szintén diplomás párt akarnak maguknak.

Az én meggyőződésem – ahogy korábban, úgy ma is – az, hogy a „fehérgalléros” (értelmiségi) nők és a „kékgalléros” (munkásosztálybeli) férfiak előbb-utóbb megelégelik, hogy a másik nem játszik velük. Végül egymásra találnak, és ezzel fellendül az, amit én „vegyes galléros randizásnak” hívok. De amíg ez bekövetkezik – amíg az emberek rá nem jönnek, hogy a diploma senkit sem tesz jobb feleséggé vagy férjjé –, a nemek aránytalansága a felsőoktatásban meg fogja nehezíteni a randizást a diplomás nők számára, és gyakran összetöri a szívüket.

A probléma túlmutat a puszta statisztikán. A Date-onomics fő állítása az volt, hogy a modern „hookup” kultúra kialakulásának vajmi kevés köze van a Tinderhez, a pornóhoz vagy a Facebookhoz (vagy bármi máshoz, amit azok, akik szerint „régen minden jobb volt”, hibáztatni szeretnek). Sokkal inkább abból ered, hogy a nemek aránya felborult a főiskolások között. Amikor a nőkből túlkínálat mutatkozik, a randizás szexközpontúbbá és kevésbé monogámmá válik. A heteró férfiak kevésbé sietnek megállapodni, és a nők is más szabályok szerint kezdenek játszani.

Nem, nem hiszem, hogy a szinglik számolnak, és utána tudatosan döntenek úgy, hogy másképp viselkednek. Ez inkább a „Rómában tégy úgy, mint a rómaiak”-jelenség, ami úgy tűnik, az emberi természet sajátja. Ha sok a hím, a párválasztási kultúra általában monogámabb; ha kevés, akkor kevésbé. (Az azonos neműek randevúzását nemigen befolyásolja a nemek aránya. A meleg férfiaknak mindegy, hány vagy milyen kevés nő áll rendelkezésre, ahogy a leszbikusoknak sem számít az elérhető férfiak száma.)

Persze, ami egyes nőknek maga az apokalipszis, az másoknak tökéletesen elfogadható. Néhány évvel ezelőtt egy harmincas nő, aki nyitott kapcsolatban élt, majdnem leharapta a fejemet, amikor egy könyvbemutatón felvetettem, hogy a nemi arányok felborulása hozzájárul a poliamoria (más néven a konszenzuális nem monogámia) növekvő népszerűségéhez. Rengeteg fiatal férfi és nő vallja magáénak ezt az életstílust, és mint azt a saját bőrömön tapasztaltam, rossz néven veszik a feltételezést, miszerint az érdeklődésüket bármi más befolyásolná, mint az érdem vagy a személyes preferencia. Egy felmérés szerint a tizennyolc és huszonkilenc év közötti amerikaiak 17 százaléka lépett már félre a partnere beleegyezésével. Ehhez képest a negyvenöt és hatvannégy év közötti korosztályban ez az arány mindössze 9 százalék.[1]

Én nem ítélkezem. A konszenzusos nem monogámia érvényes életforma, ahogy a hagyományos házasság és a saját döntésen alapuló szingliség is. Mindig is hangsúlyoztam, hogy a demográfia és a kultúra összefonódik. Ezt láthattuk az 1920-as években, amikor a fiatal férfiak hiánya a nyugati társadalmakban utat nyitott a flappergenerációnak és a nemi erkölcsök fellazulásának. Az első világháborúban tízmillió katona halt meg, és további húszmillió megsebesült, sokan súlyosan. A következményeket ékesszólóan érzékeltette Irène Némirovsky a húszas évek Franciaországában játszódó, Les Feux de l’automne (Az ősz tüzei) című regényében. Az írónő egy Thérèse nevű fiatal hadiözvegy történetét meséli el, aki azt hiszi, hogy gyermekkori barátja, Bernard, azért udvarol neki, mert feleségül szeretné venni, de aztán rájön, hogy a férfi nem akar többet egy futó kalandnál.

Bernard nem érti, miért vonakodik Thérèse alkalmi viszonyt folytatni. A háborút követő férfiínséget tekintve, szerinte dőreség lenne egy agglegénynek megállapodnia. „Szórakozásra vágysz? Rendben! – mondja Thérèse-nek. – Nem? Akkor viszlát. Annyi a nő, és olyan könnyen kaphatók, hogy ez nem éri meg a fáradságot.”[2]

A demográfia és a kultúra az 1960-as és 1970-es években ismét összetalálkozott, és elhozta a szexuális szabadság egy újabb korszakát. Akkoriban a nők inkább náluk három-négy évvel idősebb férfiakhoz mentek feleségül. Az 1945–1965 közötti baby boom idején rengeteg gyerek született, így aztán húsz évvel később egyszer csak nem jutott elég 1944-es születésű férfi az 1948-ban született nőkre. Marcia Guttentag, a Harvard Egyetem pszichológusa, az 1970-es években úgy vélekedett, hogy kora szexuális forradalmának legfőbb mozgatórugója a baby boomer nemzedék egyenlőtlen nemi arányaiban keresendő. „Amikor a nőkből túlkínálat mutatkozik – írta –, a szexualitás korlátai ledőlnek [és] terjedni kezd a promiszkuitás […] A nők gyakrabban élik át, milyen elhanyagolva, faképnél hagyva vagy megcsalatva lenni, mint a férfiak, és nagyobb valószínűséggel alakul ki bennük az az érzés, hogy kihasználták őket.”[3]

Guttentag emellett úgy vélte, hogy a feminista mozgalom felemelkedése alapvetően a nőgyűlölő kultúrára adott reakció. Ezt a kultúrát, amelyben a nőket lenézték és tárgyiasították, az egyenlőtlen nemi arányok hívták életre. Ha Guttentag ma is élne, gyanítom, hasonló összefüggéseket venne észre az egyetemi nemi arányok felborulása és a #MeToo-mozgalom későbbi felemelkedése között.

A Date-onomics-hoz több tucat egyedülálló, diplomás nővel készítettem interjút. A többségük dühítőnek vagy elkeserítőnek találta, hogy képtelenség megfelelő partnerre lelni. Interjúalanyaim általában rokonszenves, vonzó emberek voltak, akik sikeres karriert futottak be orvosként, tévériporterként, reklámszakemberként és hasonló területeken. Minden mellettük szólt, mégsem tudtak egy rendes pasit találni, aki nem lép le, amint komolyra fordul a dolog. Bármennyire sikeresek is voltak a szakmájukban, a szerelemben úgy érezték, kudarcot vallottak.

A könyvhöz házas nőkkel is beszélgettem, akik szimplán hálát adtak azért, hogy kiszállhattak a randizás mókuskerekéből. Az egyik boldog házasságban élő nő, akivel interjút készítettem, láthatóan remegett, miközben felidézte, milyen volt szingliként élni New Yorkban, mielőtt megismerte volna a férjét. Egyik történetet mesélte a másik után, hogy miként vezették félre férfiak, akikről azt hitte, feleségül kérik majd.

„Nem értettem, mit csinálok rosszul – vallotta be. – Azok voltak életem legrosszabb évei.”

Barátomat, Samanthát, meghatották ezek a beszámolók. Abszolút együtt tud érezni ezekkel a nőkkel, mondta nekem, amit én hihetetlen megkönnyebbüléssel fogadtam – egészen addig, amíg Sam magyarázni nem kezdte, pontosan miért is érintették meg a történetek. Nem azért, mert személyesen is azonosulni tudott a főhőseikkel. Ő maga soha nem tapasztalt hasonló problémákat. Egyszerűen csak arról volt szó, hogy a Date-onomics nőalakjai kísértetiesen hasonlítottak a saját szingli barátaira.

– A nőismerőseim fele szerepelhetett volna a könyvedben – magyarázta, miközben a konditerem parkolója felé baktattunk. – Ők is ilyen sopánkodó, „bajba jutott királykisasszonyok”, akik folyton panaszkodnak, hogy soha senki nem hívja el őket randizni.

Sam nem kegyetlenségből mondta ezt, hiszen a barátnőiről beszélt. Nem úgy hangzott, mintha meg akarná feddni őket. Inkább olyan volt, mint egy frusztrált szülő, aki egy akaratos ötévesnek próbálja megtanítani, hogyan kösse be rendesen a cipőjét.

Nem volt ínyemre a társalgás iránya.

– Tudod – folytatta Sam –, előbb velem kellett volna beszélned. Segíthettem volna azokon a nőkön.

Kezdtem kellemetlenül érezni magam.

Az igazság az, hogy gondoltam rá, hogy meginterjúvolom Samet a Date-onomics-hoz. Meg kellett volna interjúvolnom. Csak azért nem tettem, mert eleget tudtam Sam magánéletéről ahhoz, hogy tudjam: nem illeszkedne a mondanivalómhoz. Sam kétszer volt férjnél, és hétszer kérték meg a kezét. Soha, de soha nem okozott neki semmilyen gondot, hogy hosszú távú kapcsolatot alakítson ki a szíve aktuális választottjával. Persze az ő szerelmi élete sem tökéletes; ezt ő maga sem tagadja. Sajnálja például, hogy nem tett eleget az első házassága megmentéséért. (Az első férje egy légitársaság vezetője volt, aki a munkája miatt gyakran utazott. Hosszú távollétei alatt eltávolodtak egymástól.) Ami azonban a lényeg Sam élettörténetében – és valószínűleg ezért vonakodtam interjút készíteni vele –, hogy bármilyen szerelmi csalódást élt is át, az sohasem a lehetőségek hiánya miatt következett be. Sam számtalan helyen élt – Coloradóban, Japánban, Kaliforniában, New Yorkban. De sehol sem jelentett gondot, hogy neki tetsző férfiakkal alakítson ki párkapcsolatot.

Őszintén szólva, az aznap reggeli beszélgetésünk előtt fogalmam sem volt, hogy Sam tapasztalatai miért különböznek annyira más nőkéitől. Azt hittem, ez csak véletlen, és Sam talán valamiféle kivételes eset. De minél tovább beszélgettünk, annál ostobábbnak éreztem magam, amiért korábban nem készítettem vele interjút. Ha megtettem volna, Sam segíthetett volna orvosolni a Date-onomics legnagyobb hiányosságát.

A Date-onomics nem annyira hagyományos önsegítő, inkább népszerű tudományos könyv volt. A szerkesztőm folyamatosan nyaggatott, hogy adjak több randizási tanácsot, de én csak apró ötletekkel tudtam szolgálni azt illetően, hogy a nők miként javíthatnak az esélyeiken (például: költözzenek olyan helyre, ahol a nemek aránya kiegyensúlyozottabb). Nem volt semmilyen nagy ívű, merész, forradalmian új randistratégiám, amellyel az olvasóknak segíthettem volna legyőzni a randipiacon manapság a fiatal nők ellen dolgozó körülményeket.

Samnek viszont volt ilyen stratégiája.

Sam tehetsége, hogy megszerzi magának a kiszemelt férfiakat, nem a véletlen műve. Nem azért ment neki olyan jól a randizás, mert „szerencsés a szerelemben”, és nem is azért, mert fitt és vonzó. Sok másik nő is az, akikkel interjút készítettem a Date-onomics-hoz.

Nem. Sam azért járt sikerrel ott, ahol más nők elbuktak, mert egész életében figyelmen kívül hagyta azokat a hagyományos figyelmeztetéseket és bölcsességeket, amelyekkel anyák, nővérek és férjezett barátnők nemzedékek óta traktálják a fiatal nőket – és amelyeket társkereső könyvek egész sora erősít meg, a Titkos Szabályoktól kezdve az Ignore the Guy, Get the Guy-ig (Ne figyelj a srácra, és megkapod!).

Ahogy Sam elmagyarázta nekem:

– A könyvedben szereplő nők vagány csajnak tűnnek. A randizásban is vagánynak kellene lenniük.

„A könyvedben szereplő nők vagány csajnak tűnnek. A randizásban is vagánynak kellene lenniük.”

Miért értett Sam ezalatt?

Azt, hogy legyen önbizalmad megtenni az első lépést az általad választott férfinál. Ne csak várj a sült galambra, és reménykedj, hogy a srác, aki tetszik, észrevesz téged. A vagány nők nem várnak arra, hogy megcsörrenjen a telefonjuk, vagy csilingeljen a társkereső alkalmazásuk. Nem elégednek meg a felkínált lehetőségekkel. Azt veszik célba, akit és amit akarnak.

– Á, értem! Ez „a randizás feminista megközelítése” – bólogattam. (Mindig a következő könyvem címén jár az eszem.)

– Őszintén szólva, nem tartom magam nagy feministának – fintorodott el Sam. – Inkább romantikus vagyok. A lényeg, hogy én magam döntöm el, kit kedvelek, és kihez vonzódom. Miért kellene az egészet a férfiakra bízni?

Elárulta: pontosan ezt mondta volna a Date-onomics magányos nőinek is – ha kikértem volna a véleményét. A saját barátnőinek is ezt szajkózza évek óta.

– Mondok egy példát – magyarázta. – Egy bárban iszogattam Lisa barátnőmmel, aki a hercegre váró királykisasszony mintapéldánya volt. Nagyon csinos, de mindig panaszkodott, hogy senki sem hívja el randira. „Kövér vagyok? Csúnya? Miért nem találnak vonzónak a férfiak?” És így tovább. Én folyton azt hajtogattam neki: „Lisa, ki kell törnöd ebből a gondolkodásmódból! Talán van benned valami, ami idegessé teszi a férfiakat. Lehet, hogy nem tartanak megközelíthetőnek.” Egyik este egy connecticuti bárban voltunk, és ott állt mögötte egy férfi, aki úgy tűnt, tetszik neki. Beszélgettek egy kicsit. Láttam, hogy a pasi nem hord gyűrűt, ezért amikor egy percre odébbállt, bokán rúgtam Lisát, és odasúgtam neki: „Csak hívd el randira! Lehet, hogy soha többé nem látod!”

Lisa a fejét rázta. Be volt tojva. De Sam tovább unszolta.

– Amikor a fickó visszajött, Lisa odafordult hozzá, és megkérdezte, nincs-e kedve valamikor vele vacsorázni. A pasi kilenc hónappal később megkérte a kezét. Egy évre rá összeházasodtak.

Sam egész élettörténete a kezdeményes mesterkurzusa. Egyetlen hosszú távú kapcsolata kivételével (arról a srácról majd később) minden esetben ő tette meg az első lépést. Még a középiskolában is ő kezdeményezett a fiúknál, amivel alaposan feldühítette a gimnázium méhkirálynőit. A legcsúnyább reakciókat az váltotta ki, amikor odament a kosárlabdacsapat sztárjához, és elhívta a végzősök báljára.

– Teljesen kiakadtak, hogy igent mondott! – mesélte Sam ördögi vigyorral. – Ne tudd meg, mit kaptam érte! Se vége, se hossza nem volt a „már megint az a lotyó-lánya-ribanc-Riley!” beszólásoknak.

(A gúnyos célzás arra utalt, hogy Sam korán megözvegyült anyjának volt egy pasija, aki náluk lakott.)

Sam neveltetése jelentősen hozzájárult ahhoz, hogy hajlamos volt megfordítani a hagyományos nemi szerepeket a randizás terén. Katonacsaládba született, és ötször költöztek, mire betöltötte a tizennyolcat. Korán megtanulta, hogy egyáltalán nem lesznek barátai, ha tétlenül várja, hogy mások barátkozzanak vele. Az ő szemében a zárkózottság és a szemérmesség biztos út volt a magányhoz.

A másik, ami Sam javára vált, hogy édesanyja, Betty, erős példakép volt a számára. A szülők kapcsolata gyakran befolyásolja a saját szerelmi életünket, és ez kétségkívül igaz volt Samre is.

Megkérdeztem tőle, hogyan ismerkedtek meg a szülei.

– Anya mindig is tengerészhez akart feleségül menni – válaszolta Sam.

Betty fiatal, egyedülálló nőként élt Dél-Kaliforniában. Egy nap ellógott a munkahelyéről, hogy üdvözölje a koreai háborúból hazatérő amerikai flottát. Hamar megakadt a szeme egy jóképű, kedves mosolyú matrózon, akit senki sem várt a kikötőben.

Odament hozzá, és bemutatkozott.

– Lenne kedved meginni velem egy kávét? – tette fel neki a kérdést.

A fiatal matróz lelkes „igennel” felelt.

A többi, ahogy mondani szokták, már történelem. Betty és a matróz – Sam apja – két héttel később összeházasodtak.

– Apám nagyon fiatalon hunyt el, de boldog házasságban éltek. Anya mindig azt mondta nekem: „Sam, apáddal huszonkét nagyszerű évet töltöttünk együtt. Ha látsz valamit, amit akarsz, ne habozz: szerezd meg!”

Sam magabiztossága nem mindig volt ínyére a többi nőnek, de a férfiak, úgy tűnt, mindig értékelték.

– A férfiak szeretik, ha egy magabiztos nő vonzódik hozzájuk – mutatott rá.

Sam szerint az első lépés megtételének legnagyobb előnye, hogy így sokkal több férfi közül választhat. Samet mutatós külsővel áldotta meg a sors. Magas, szőke és sportos, ami mindig is a rossz pasikat vonzotta macskamentaként, míg elijesztette azokat, akik bejöttek neki. Azáltal, hogy ő kezdeményez, lehetősége nyílik azokkal a férfiakkal randizni, akik neki tetszenek, nem csak azokkal, akiknek van merszük közeledni hozzá.

– Nem bízom az olyan pasikban, akik nem félnek az elutasítástól. Túl felszínesek. Csak szórakozni akarnak – magyarázta Sam. – Én általában pont azokat a pasikat igyekszem kerülni, akik után más nők ácsingóznak.

A főiskola után Sam San Franciscóba költözött, és egy nagy légitársaságnál helyezkedett el marketingesként. Egy munkatársnője ismert egy Paul nevű srácot egy másik részlegen, akiről úgy gondolta, tetszene Samnek. Együtt kieszelték, hogyan ismerkedhetne meg vele egy céges pikniken.

A terv bevált. Sam és Paul hot dogot majszolva beszélgettek, és a nap végén ellenfelek lettek a céges röplabdabajnokság döntőjében.

– Én huszonnégy voltam, ő huszonkilenc, túl egy nagyon csúnya váláson – mesélte Sam Paulról, aki később az első férje lett. – Az egyik, amit azonnal megkedveltem benne, hogy kedvesen bánt a csapatában lévő nőkkel. Odapasszolta nekik a labdát, amit a srácok többsége nem tett meg. Figyelmes volt, de ugyanakkor nagyon, nagyon félénk. Egyértelműen látszott, hogy a válás lerombolta az önbizalmát.

Sam tudta, hogy neki kell megtennie az első lépést.

– Kötöttem hát vele egy kis fogadást: ha az én csapatom nyer, el kell vinnie vacsorázni. Ha az övé, akkor én állom a vacsorát. Mielőtt hazaindultunk, ügyeltem rá, hogy megbeszéljünk egy konkrét dátumot, időpontot és éttermet.

Két évvel később Sam és Paul összeházasodtak. Arra a bizonyos röplabdameccsre pedig úgy emlékeztek vissza, mint a napra, amikor összejöttek.

– Sokat beszélgettünk róla – mesélte Sam. – Paul bevallotta, hogy soha nem kezdeményezett volna, ha én nem teszem meg az első lépést. Nem hitte, hogy egy olyan lány, mint én, vonzódna hozzá.

„Bevallotta, hogy soha nem kezdeményezett volna, ha én nem teszem meg az első lépést. Nem hitte, hogy egy olyan lány, mint én, vonzódna hozzá.”

– Nem akarta, hogy kínos helyzetbe keveredjen, vagy elutasítsák. Az első felesége elhagyta, és ezt még nem heverte ki. Én viszont feloldottam minden gátlását. Eszébe sem jutott, hogy mi van, ha nem találom vonzónak. Tudta, hogy tetszik nekem.

Sam barátnőit sokkolta Sam merészsége.

– Elképedtek, hogy volt merszem kezdeményezni. „Nem féltél, hogy visszautasít? Alig ismered! És ha kiderül, hogy őrült?” Én csak annyit tudtam, hogy nagyon vonzónak találom, és abszolút rendes fickónak tűnik. Úgy éreztem, megéri vállalni a kockázatot.

Ahogy azt korábban említettem, Sam és Paul története nem tündérmesébe illő véget ért: tizenhat év házasság után elváltak. De két csodálatos gyereket neveltek fel együtt, és barátok maradtak.

Ugyanez nem mondható el Sam egyetlen olyan komoly kapcsolatáról, amelyben a férfi tette meg az első lépést.

Sam a válása után New Yorkba költözött. Egy nap, hirtelen ötlettől vezérelve, ráállt, hogy csatlakozik egy munkatársához egy gyorsrandin. Egy helyi magazin riportere is ott volt, és megkérdezte, hogy a fotósával együtt követhetik-e Samet asztalról asztalra, hogy dokumentálják a tapasztalatait. Sam beleegyezett.

Ismerkedés szempontjából az esemény némileg kudarcosra sikeredett. Sam a negyvenes éveiben járt, és a legtöbb férfi húsz évvel fiatalabb volt nála.

– Az egyiküknek mondtam is, hogy az anyja lehetnék – emlékezett vissza Sam.

Ez a poén, valamint a cikkhez mellékelt, Samről készült elbűvölő fotó felkeltette Jack, egy New York-i kockázatialap-kezelő figyelmét. Jack mindenben megfelelt a Wall Street-i sztereotípiáknak: hátranyalt haj, őrült magabiztosság, és a személyiségéhez passzoló, koromfekete Porsche Carrera. Tökéletesen illett volna a Showtime Milliárdok nyomában című sorozatába.

Jack megkérte a titkárnőjét, hogy hívja fel a magazin riporterét, és szerezze meg Sam telefonszámát, amit ő meg is tett. Jack ez után felhívta Samet, bemutatkozott, és randira hívta. Sam igent mondott, és az első randiból egy hat hónapos, kissé viharos kapcsolat lett.

Jack nem volt kimondottan Sam esete, de jóképű volt és gazdag, Sam pedig akkoriban nem sok embert ismert New Yorkban. Ráadásul Sam imád utazni, és a Jackkel való randizásnak szerves részét képezték a rögtönzött karib-tengeri és hamptonsi kiruccanások.

De a szép napok hirtelen véget értek. Egy este Jack elhívta Samet egy vacsorára a golfklubjába. A beszélgetés hamarosan a politikára terelődött. Jack és Wall Street-i haverjai megrögzött republikánusok, akik George W. Bushra szavaztak, és támogatták az iraki háborút. Sam egész életében liberális volt, így a politikai paletta másik oldalán állt. Mint mondtam, Samnek „ami a szívén, az a száján”. Szókimondása aznap este heves vitához vezetett Jackkel és barátaival az iraki háborúról.

– Amint a vacsora után visszaültünk a kocsiba, kiabálni kezdett velem – mesélte Sam. – Hogy leégettem, tudnom kellett volna, hol a helyem, és soha többé nem szállhatok vitába vele vagy a barátaival nyilvánosan. Nos, nekem senki sem írhatja elő, mit mondhatok és mit nem. A válaszom lényegében az volt, hogy „kapd be”. Akkor láttam utoljára.

Az élmény megerősítette Samet abban, amit már tudott: a randizás könnyebb, ha ő választ.

– Az eset után megfogadtam, hogy soha többé nem megyek bele olyan kapcsolatba, amelyben meg kell alkudnom a sráccal, aki érdeklődik irántam, csak hogy ne legyek magányos.

A Kezdeményezz! ott folytatja, ahol a Date-onomics abbahagyta: Sam és más, a későbbiekben bemutatott nők által inspirált merész, új ötleteket kínál, amelyek segíthetnek rácáfolni az esélyekre és helytállni a művelt nőkkel szemben borzasztóan igazságtalan társkereső piacon. A könyv két alapvető tételre épül: (1) ahhoz, hogy más eredményt érjünk el, néha más megközelítésre van szükség; és (2) a nők igenis nyerhetnek a szerelemben, ha ők teszik meg az első lépést.

A dőlt betűs kiemelés nagyon is indokolt. A Kezdeményezz! megmutatja, hogyan találhatod meg a szerelmet a randizás hagyományos nemi szerepeinek megfordításával. Amit ez a könyv viszont nem tesz: nem marasztalja el azokat az egyedülálló nőket, akik még mindig a régimódi udvarlást részesítik előnyben. Ahogy egy Gordon Ramsay-szakácskönyv sem kényszerít senkit, hogy Wellington-bélszínt egyen, úgy én sem kérnék egyetlen szinglit sem arra, hogy olyasmit tegyen, amitől kellemetlenül érzi magát. A randevúzásra nincs egységes recept. A kezdeményezés nem mindenkinek való – ahogy a házasság, a monogámia vagy az ellenkező neműekkel való randizás sem. Ezt a könyvet azoknak a nőknek írtam, akik készen állnak arra, hogy kipróbáljanak egy radikálisan új megközelítést. Nem baj, ha te nem tartozol közéjük. De ha illik rád a leírás – vagyis egyedülálló, heteró, házasságra vágyó nő vagy, aki csalódott a hagyományos randitanácsokban és -kézikönyvekben –, kérlek, olvass tovább!

Ne feledd, hogy én nem kimondottan randikönyvíró vagyok. Nem vagyok jártas a pszichológiában, ahogy a házasságközvetítés vagy párválasztási tanácsadás sem az én asztalom. Hivatásomat tekintve újságíró vagyok. A Date-onomics megírása után gyakran fel is tették nekem a kérdést: „Hogy a fenébe jutott el egy nős, negyvenes éveiben járó gazdasági újságíró (aki leginkább arról ismert, hogy olyan halál unalmas dolgokról ír, mint az olaj- és gázipar vagy a tőzsde) oda, hogy a randizásról írjon könyvet?

Íme, a háttérsztori. Tíz évet töltöttem a Money és a Fortune magazinnál mint rovatvezető – két olyan folyóiratnál, ahol a szerkesztőségekben túltengtek a nők. Nem tudtam nem észrevenni, hogy a legtöbb férfi munkatársam boldog párkapcsolatban él, míg a legtöbb nő boldogtalan szingli.

Az ellentmondás annyira szembeszökő volt, hogy muszáj volt eltöprengenem az okán.

Miért ilyen szerencsétlen a szerelemben annyi nőismerősöm, míg a férfi barátaim – akiknek a többsége még csak nem is szívdöglesztő típus (bocs, fiúk!) – egyáltalán nem küzdenek hasonló gondokkal? Meg akartam fejteni a rejtélyt, hogy miért vált a nők számára a randizás sokkal nehezebbé.

Amikor dolgozni kezdtem a Date-onomics-on, nem gondoltam, hogy pályát váltok. Azt hittem, a könyv csak egyszeri kitérő lesz, ami után visszatérek a Fortune olaj- és gázszakértőjének szerepéhez, és továbbra is az „Öt részvény, amit most kell megvenni” rovatot írom. A Date-onomics megjelenése azonban mindent megváltoztatott. Hétfőn kiküldték az előzetes példányokat és a sajtóközleményeket, pénteken pedig már a Good Morning America, a Glamour, a National Public Radio, a Time magazin, a Washington Post és tucatnyi más médium ostromolt interjúért. Azt hitték, megfejtettem a rejtélyt, hogy miért vált a randizás olyan lehetetlenül nehézzé a fiatal diplomás nők számára.

De minél tovább tartott a könyvet népszerűsítő körutam, és minél több kérdést kaptam a riporterektől és az olvasóktól, annál inkább rájöttem, hogy a „rejtély” megfejtésével még nem ért véget a munkám. Igen, a tudás hatalom. És igen, a nők megkönnyebbültek, amikor megtudták, hogy nem ők tehetnek arról, hogy gondjaik vannak a randizással. Csakhogy azok a nők, akik ellátogattak a könyvbemutatóimra, azt várták, hogy elárulom nekik, hogyan találhatják meg az igazit. Megoldásokat akartak, nem csak magyarázatokat. Azt akarták, hogy fedjem fel azoknak a nőknek a titkát, akiknek az egyoldalú randipiac ellenére is sikerült pasit fogniuk. Ahogy az egyik előadásom hallgatója fogalmazott: „Miért van az, hogy a ribanc nőknek sosincs semmi problémájuk?”

Akkor még nem volt erre meggyőző válaszom, de most már van.

Az említett nők nem ribancok, hanem bátrak és magabiztosak.

Más szóval, pontosan olyanok, mint Sam.

Kapcsolódj be a beszélgetésbe a Make Your Move blogon, a JonBirger.com oldalon!

Mi volt a legmerészebb első lépés, amit egy pasi megszerzéséért tettél? Bevált?

1.
Szegd meg a szabályokat!

Barátom, Brian Howie, a The Great Love Debate (A Nagy Szerelmi Vita) című vándorkomédia-műsor kiötlője és házigazdája.[4] A The Great Love Debate részben élő szórakoztató műsor, részben vitaest a randizás jelenlegi helyzetéről, és olyan, sokak számára ismerős kérdésekre keresi a választ, mint: „Miért olyan nehéz randizni?” vagy „Hogyan tehetjük könnyebbé a randizást?”

Házigazdaként Brian könnyed beszélgetést vezet a színpadon levő helyi (hozzám hasonló) társkereső-szakértők és a közönség soraiban helyet foglaló több száz szingli között. Hat ilyen műsorban álltam már színpadon, és az egyik dolog, ami minden alkalommal előkerült, hogy a nők azt kívánják, bárcsak bátrabbak lennének a férfiak. Egyre csak azt hajtogatják: szeretnék, ha a férfiak nyíltabban fejeznék ki romantikus érdeklődésüket, és randira hívnák őket. Ahogy az egyikük fogalmazott a legelső ilyen szereplésem alkalmával: „Hova a francba tűntek a John Wayne-ek?”

Brian egy szerepjátékkal igyekszik megválaszolni az ilyen kérdéseket. Kiválaszt a közönségből egy önként jelentkező (önmagát bátornak vélő) férfit és egy önmagát megközelíthetőnek tartó nőt, majd arra kéri őket, tegyenek úgy, mintha a Starbucksban állnának sorba. A férfi feladata, hogy felszedje a nőt.

Két percük van – óra indul!

Néhány perc vidámság vagy kínos bénázás után a közönség és a zsűri kivesézi a történteket. A hat alkalomból, amikor részt vettem a műsorban, háromszor fordult elő, hogy a férfi önkéntes figyelemfelkeltésből megérintette a nőt (azaz a kezét a karjára, a hátára vagy a vállára tette).

Brian mindig felméri a közönségben ülő nők reakcióit, és ők mindig ugyanúgy reagálnak az érintésre. A nők egyharmada gyűlöli, és zaklatásnak tartja. Egyharmaduk nem bánja. Egyharmaduk pedig azt mondja, csak akkor veszi szívesen az érintést, ha a férfi helyes. Ezt az egyik műsor után meg is említettem huszonnyolc éves személyi edzőmnek, Victoriának. A válasza:

– Ó, én imádom, ha egy buliban egy dögös pasi átkarol! De ha ronda, akkor semmiképp!

Mondanom sem kell, hogy ez felveti a kérdést: honnan tudhatják a férfiak, hogy meg szabad-e érinteniük a nőt? Egyszersmind arról is árulkodik, hogy a mai egyedülálló férfiak miért lehetnek kevésbé magabiztosak, mint a korábbi nemzedékek. Ha a randikon egykor természetesnek tartott viselkedés ma már helytelennek számít, akkor nem várhatjuk el a mai férfiaktól, hogy szabadon engedjék a bennük rejtőző John Wayne-t.

Steve barátom részt vett az egyik The Great Love Debate-esten, és hasonlóan reagált. Amit a közönségben lévő nők állítottak, hogy mit várnak el a férfiaktól, nem egyezett az ő szingli férfiként szerzett tapasztalataival. Steve számára a fordulópontot egy randi jelentette, amelyre nem sokkal a 2018-as Aziz Ansari-botrány után került sor.[5] (Emlékeztetőül: egy hölgy megírta az interneten, hogy a komikus sztár figyelmen kívül hagyta a verbális és nonverbális jelzéseit, amikor az első randevújuk szexuális jellegűvé vált.)

– A rá következő héten elmentem egy randira – mesélte Steve, a negyvenéves író, aki csak szeretett volna megismerni egy kedves embert, és megházasodni. – Amikor másnap felhívtam, a hölgy azt mondta nekem, és szinte szó szerint idézem, hogy kényelmetlenül érezte magát, amikor megpróbáltam megfogni a kezét, és hogy nem vettem észre a jelzéseit. Szóval igen, ma már határozottan félek attól, hogy esetleg agresszívnak tűnök.

2018 elején együtt kávéztam Brian Howie-val. Kíváncsi voltam, hogyan alakul a Starbucks-kísérlet a #MeToo utáni korszakban.

– Teljes katasztrófa – felelte Brian. – Felejtsd el az érintést. A legtöbb srác most már köszönni is fél.

Nem túlzott. Néhány hónappal később ismét én voltam a műsora egyik meghívott szakértője, és a srác, akit Brian kiválasztott a Starbucks-kísérlethez, olyan ideges volt, hogy egy szót sem bírt kinyögni. Az egész kísérlet kezdett bizarrnak és kegyetlennek tűnni.

A zaklatás vádjától való félelem, úgy tűnik, férfihisztériává dagadt. Anyám félelméhez hasonlítanám, aki tizenkilenc évvel a szeptember 11-i események után sem hajlandó repülőre szállni (hiába biztonságosabb ma a repülés, mint valaha). Nyilvánvaló, hogy a #MeToo-mozgalom nem a béna csajozós dumákra vagy a szilveszteri bulikon ügyetlenkedő férfiakra adott válasz. Nagyon kevés nő szégyenítene meg nyilvánosan egy férfit, aki megpróbálja megfogni a kezét. Ennek ellenére sok férfi ezt a csekély kockázatot sem kívánja vállalni, nehogy a közeledését zaklatásnak minősítsék, még akkor sem, ha legbelül tudják, hogy a félelmeik eltúlzottak.

– A férfiak régebben attól féltek, hogy visszautasítják őket – mutatott rá Brian. – Most attól félnek, hogy ragadozónak bélyegzik őket.

Manapság olyan mély a bizalmatlanság, hogy Brian már aggódni kezdett a műsora jövője miatt, annak ellenére, hogy a legtöbb The Great Love Debate még mindig telt házas. Túl sok az indulat, mondta nekem, és kevés a nevetés. A nézők a végén még jobban összezavarodva távoznak, mint ahogy érkeztek.

– Minden előadáson vagy húsz percet töltünk azzal, hogy „Mit szeretnének, hölgyeim, mit csináljunk?”. És senkinek sincs igazán határozott válasza – mondta el Brian. – Túl sok az ordibálás, és nem is igazán a férfiak és a nők vitatkoznak, hanem a nők, egymással.

Az egyik oldalon azok állnak, akik soha nem akarják, hogy egy férfi közeledjen hozzájuk. A másik oldalon pedig azok, akik attól tartanak, hogy a férfiak egyszerűen felhagynak a próbálkozással.

Ha néhány férfi feladja, az még mindig csekély ár azért, hogy olyan világot teremtsünk, amelyben a nők úgy érzik, biztonságban vannak, és tisztelik őket. Nem az a kérdés, hogy a #MeToo jobbá teszi-e a világot. Azt hiszem, mindnyájan egyetérthetünk abban, hogy igen. A kérdés az, hogyan alkalmazkodjanak az egyedülálló férfiak és nők a #MeToo-mozgalom által megváltoztatott társkereső piachoz. Milyen stratégiát kövessenek a mai szinglik?

Nem az a kérdés, hogy a #MeToo jobbá teszi-e a világot. Azt hiszem, mindnyájan egyetérthetünk abban, hogy igen. A kérdés az, hogyan alkalmazkodjanak az egyedülálló férfiak és nők a #MeToo-mozgalom által megváltoztatott társkereső piachoz.

A szingli nők eddig nemzedékeken át a randizás passzív megközelítését követték, vagyis eljátszották, hogy nehezen kaphatók. (A Cambridge Dictionary definíciója szerint: „úgy tenni, mintha kevésbé érdekelne minket valaki, mint amennyire valójában érdekel, azért, hogy felcsigázzuk az illető érdeklődését, különösen egy romantikus kapcsolat kezdetén”.[6]) Ám a helyzet az, hogy ez a játék a #MeToo utáni világban már nem igazán működik. Ebben a világban ugyanis a férfiak nehezen tudják megfejteni, hogy ki az, aki csak játszik, és ki az, aki tényleg azt szeretné, ha békén hagynák.

Hosszú ideje szinte minden nőknek szóló társkereső sikerkönyv a „kéretés” alapfilozófiájára épül. Ezek a könyvek azt tanítják a nőknek, hogy a randizás azon ritka emberi vállalkozások egyike, ahol a kezdeményezés kontraproduktív, és a passzivitás a nyerő. Ahelyett, hogy arra bátorítanák a nőket, hogy legyenek őszinték azokkal a férfiakkal, akiket tényleg kedvelnek, ezek a könyvek arra ösztönzik őket, hogy színleljenek érdektelenséget vagy ellenszenvet, hogy aztán a férfiaknak kelljen kitalálniuk, mit akarnak.

„Mi a Szabályok célja? Elérni, hogy álmaid lovagja megőrüljön érted! És hogyan? Úgy, hogy elérhetetlennek tűnj számára” – írja Ellen Fein és Sherrie Schneider a Titkos Szabályok: hogyan hódítsuk meg a Nagy Őt? – Kipróbált és jól bevált praktikák (1995) című könyvben.[7]

„Ha azt akarod, hogy egy pasi üldözzön, ne mutasd ki, hogy tetszik neked. – Ez az idézet a 2013-as folytatásból, az Újabb Titkos Szabályok-ból való. – Bánj vele majdnem ugyanúgy, mint azokkal a srácokkal, akik tényleg nem érdekelnek.”[8]

„Amikor a nő a férfi tudomására hozza, hogy nem akar azonnal fejest ugrani a kapcsolatba, az gőzerővel megpróbálja megváltoztatni ezt az elhatározást” – írja Sherry Argov a Miért a rossz lányokat szeretik a férfiak? (2002) című kötetben.[9]

Leslie Braswell lényegében ugyanezt a tanácsot adja az Ignore the Guy, Get the Guy-ban (2013): „Ne ess abba a hibába, hogy azt a benyomást kelted, hogy csakis ő jár a fejedben. Márpedig kijelenthetjük: ha róla beszélsz, vagy utána koslatsz, akkor rá gondolsz.”[10]

És végül ott van Kara King, a The Power of the Pussy (A punci hatalma, 2012) szerzője. King még színesebben fogalmazza meg ugyanezt a tételt: „Ha megnehezíted, hogy egy férfi közeledjen hozzád, akkor kihívássá válsz a számára. Márpedig a férfiak semmit sem szeretnek jobban, mint egy puncikihívást!”[11]

Fein, Schneider és követőik mind arra buzdítják a nőket, hogy inkább legyenek a férfiak vonzalmának tárgyai, mint hogy ők fussanak utánuk. Le is szidják a kezdeményező nőket. Isten ments, hogy eláruld egy férfinak, hogy tetszik neked! Az igazi út a szívéhez az, állítják ezek a szerzők, ha négy órát várakoztatod egy válaszüzenetre, vagy ha elfoglaltságra hivatkozol, amikor semmi dolgod.

Ez totális átverés, amit Anna North esszéíró le is leplezett egy 2009-es Jezebel-cikkében.[12] North, aki egykor a New York Times szerkesztőjeként dolgozott, elutasítja ezeket a könyveket, amiért „az evolúciós pszichológia legnagyobb és legostobább feltételezéseit” veszik alapul – nevezetesen, hogy „a vadászat nem társas tevékenység, hogy a nők nem vadásztak, és hogy amit a férfiak és a nők a történelem előtti időkben tettek vagy nem tettek, határozza meg a mai viselkedésünket is” (erről még bővebben szó lesz a 2. fejezetben), majd ezt az áltudományos rizsát hamis bölcsességként csomagolják újra kétségbeesett szingliknek.

„A társadalom passzivitást vár el a nőktől – írja North. – Ölbe tett kézzel kell várniuk, hogy a személyes siker közfelfogás szerinti mércéje [a házasság] csak úgy megtörténjen velük. Nem csoda, hogy a nők keresik a módját annak, hogy legalább részben a saját kezükbe vegyék az irányítást. Az önsegítő könyvek a »megfelelő pasi megszerzésének« ígéretével ezt a kontrollt kínálják.”

Léteznek férfiak, akik valóban fogékonyak a Fein és Schneider által szorgalmazott fortélyokra és játszmákra? Kétségtelenül. A probléma az, hogy közel sincs elég ilyen férfi. És amikor a nemek aránya felborul, a nők számára sokkal nehezebbé válik a játszmázás.

Persze a randizás könnyebb lenne, ha csak annyit kellene tenned, hogy levegőnek nézed a Nagy Őt. De a világ nem így működik. A valóság az, hogy hűnek kell lenned önmagadhoz, és a randizásba ugyanúgy bele kell adnod mindent, mint ahogy a munkádban, az iskolában, a politikában és még annyi más területen teszed. A fiatal nők megváltoztatják a világot, a randiszakértők mégis azt hajtogatják, hogy nem irányíthatod a saját szerelmi életedet. Az olyan könyvek, mint a Titkos Szabályok és számtalan kópiája, arra ösztönöznek, hogy várd ki, amíg szíved választottja felfogja, hogy azt akarod, hogy randira hívjon. Arra buzdítanak, hogy színlelj érdektelenséget, mert ezzel érheted el, hogy a férfiak rád hajtsanak.

Persze a randizás könnyebb lenne, ha csak annyit kellene tenned, hogy levegőnek nézed a Nagy Őt. De a világ nem így működik.

Ezek a szerzők azt akarják, hogy a fiatal nők azt az üzenetet küldjék a férfiaknak: a „nem érdekelsz” azt jelenti, hogy próbálkozz tovább.

Ez sosem volt hasznos üzenet, de a #MeToo utáni világban egyenesen romboló hatású. A nők túlnyomó többsége nem akarja, hogy a férfiak azt higgyék, az érdeklődés hiánya felhívás a kitartó ostromra. Azt szeretnék, ha a férfiak értenének a szóból. „Ha a nő azt mondja, hogy nem érdekled – magyarázza a férfiaknak az új-zélandi randitanácsadó, Caroline Cranshaw –, vedd az üzenetet.”[13]

Valójában, ha a #MeToo tanított valamit a férfiaknak a randizásról, akkor az az, hogy a rendes pasik lekopnak, ha visszautasítják a közeledésüket. A kitartás az ellenállással szemben nem „szexi”, hanem zaklatás. De akkor miért szorgalmazzák a szabályguruk továbbra is pontosan ezt a fajta kitartást?

Az egyik magasan jegyzett Los Angeles-i randitanácsadó, Francesca Hogi, azt mondja, hogy a #MeToo hatására kénytelen volt újra átgondolni, milyen tanácsokat adjon a női ügyfeleinek. Úgy véli, minél inkább visszafogják a férfiak a hipermaszkulin ösztöneiket, a nők annál nehezebben nyerhetnek, ha a megközelíthetetlent játsszák. Személy szerint Hogi örül annak, hogy a #MeToo biztonságosabb világot teremt a nők számára, de szakmailag ez az új légkör komoly kihívást jelent. Arra kényszeríti, hogy nyers és őszinte legyen az ügyfeleivel. Új üzenete a nőknek: Ne várjátok többé, hogy a férfiak üldözzenek titeket.

„Ha egy nő közömbösnek tűnik – mondja Hogi –, a férfiak ezt annak a jeleként fogják fel, hogy nem érdeklődik, ezért továbbállnak. Ma már egyre inkább ott tartunk, hogy ha a nő nem teszi meg az első lépést, akkor a férfiak sem fogják megtenni.”[14]

Ami kihívást jelent a szabályokhoz ragaszkodóknak, új lehetőségeket teremt a szabályszegőknek. Vége a finomkodásnak. Most a nyíltság a divat. A magabiztos nők, akik hajlandóak megtenni az első lépést, előnybe kerülnek a riválisokkal szemben, akik saját magukat szorítják háttérbe azzal, hogy elvárják, hogy ostromolják őket.

– Ez nem a szemérmesség ideje – szögezi le Hogi. – Legalábbis akkor nem, ha egyedülálló vagy, de nem akarsz az is maradni.

A randizás elavult szabálykönyvének figyelmen kívül hagyása az első lépés ahhoz, hogy a saját kezedbe vedd az irányítást. A második az, hogy udvariasan visszautasítod az összes jó szándékú tanácsot, amit folyamatosan kapsz anyáktól, nagynéniktől, fodrászoktól és házas barátnőktől. Nem, egy könyvklubba belépni vagy főzőtanfolyamra járni nem jó módszer arra, hogy férfiakkal ismerkedj (bár arra igen, hogy más hasonló gondolkodású nőkkel találkozz). Az a történet, amit Suzie néni szeret mesélni arról, hogyan ismerkedett meg Bob bácsival egy szingliknek szervezett sétahajókázáson, a randizás szempontjából körülbelül annyira releváns 2021-ben, mint amennyire a szép kézírás elengedhetetlen ma az íráshoz. A család és a barátok jót akarnak, de itt az ideje, hogy a szingli nők ne hallgassanak rájuk.

A mai egyedülálló nők tudják, hogy már ötször is megkérték volna a kezüket, ha csak annyi kellene ahhoz, hogy párra leljenek, hogy belépnek egy könyvklubba, vagy befizetnek egy sétahajókázásra. A fiatal nők tisztában vannak vele, hogy a randizás ma nehezebb, mint az anyjuk és a nagynénéik korában volt. A randizás gyökeresen megváltozott, ezért az arra vonatkozó népi bölcsességeknek is változniuk kell, hogy hogyan és kivel randizzunk.

Íme, néhány új tény a randizással kapcsolatban:

1. Az online társkeresés titokzatos kalandból napi rutinná változtatta a randizást. A Tinder-felhasználók ma már naponta kilencven percet töltenek a társkereső alkalmazáson – és ez az adat még az előttről származik, hogy a Covid-karantén miatt a szingliknek nem maradt jobb dolguk.[15] Az Instagramon ehhez képest harminc perc az átlagosan eltöltött idő. (Már attól is fáj a hüvelykujjam, hogy erre gondolok.)

2. A társkereső alkalmazások aláásták a szinglik interperszonális készségeit. Ott van például @SarahGraceEmily 2019. októberi, vírusként terjedő tweetje. Sarah belebolondult egy helyes srácba, aki mögötte ült egy focimeccsen. De ahelyett, hogy egyszerűen hátrafordult, és szóba elegyedett volna vele, úgy vélte, jobb módja az ismerkedésnek, ha tweetel egy szelfit a sráccal a háttérben. A képaláírás: „Segítsetek megtalálni ezt a srácot, randizni szeretnék vele!”[16]

3. A munkahely, amely egykor titkos társkereső oázis volt (az amerikaiak 20 százaléka ott ismerte meg a párját), mára randizási aknamezővé változott. A Stanford Egyetem szociológusa, Michael Rosenfeld szerint 1990 óta a felére csökkent azoknak az amerikai pároknak a száma, akik a munkahelyükön ismerkedtek meg.[17] Egyes férfiak – általában a tisztességes, házasságra kaphatók – egyszerűen túlságosan félnek attól, hogy kirúgják (vagy ami még rosszabb, szexuális zaklatási tréningre küldik) őket, ha akár csak felvetik egy kolléganőjüknek, hogy munka után esetleg randizhatnának.

4. Az ezredforduló körül született nők számának megugrása a munkahelyeken és a felsőoktatásban nemcsak a nők, hanem a férfiak helyét is átírja. A Szex és New York stílusában: a „vagány” az új „menő”. Az erős nőknek nincs szükségük jól kereső férfiakra ahhoz, hogy kényelmesen felnevelhessék a családjukat. Nem megmentőt keresnek, hanem szövetségest vagy útitársat. Olyan férfit, aki nem féltékeny a sikerükre, hanem elfogadja azt.

A hagyományos társkereső könyvek ezen a ponton kezdik azt mondani a mai nőknek, hogy fogadják el a női oldalukat, és ne riasszák el a férfiakat az eszükkel és a munkahelyi sikereikkel. Ahogy Fein és Schneider oktatja a Titkos Szabályok-ban: „Tilos arról áradozni, milyen sikeres vagy a munkádban, és úgy egyébként is, milyen jó fej vagy.”[18] Értsd: nem baj, ha a munkahelyeden vagány vagy, amíg a randikon Rory Gilmore-nak tetteted magad.

Vannak még férfiak, akiket elriasztanak az okos, sikeres nők? Persze hogy vannak. De a világ gyorsan változik. Amikor 2016-ban a Match.com éves szinglifelmérése megkérdezte a férfiakat, hogy mi indítja be őket a legjobban, a leggyakoribb válaszuk az volt: „a női vállalkozók”.[19]

– Logikus válasz – mondja Helen Fisher, a Match vezető kutatója. – Mert milyen is egy vállalkozó? Merész, kreatív és lelkiismeretes.

A lelkiismeretességben nem vagyok biztos, de a vállalkozók kétségkívül tudják, mit akarnak, és ezt a férfiak vonzónak találják. A Match felmérése szerint a férfiak 95 százaléka szeretné, ha a nő kérné el a férfi telefonszámát, és kezdeményezné az első csókot. A nők „elárasztják a munkaerőpiacot, és anyagilag, szexuálisan és társadalmilag egyaránt erősödnek” – mondja Fisher. A férfiak számára „a feminizmus tényleg könnyebbé, biztonságosabbá és élvezetesebbé teszi a randizást”.

A gazdasági és oktatási adatok is alátámasztják azt az elképzelést, hogy a nők és a férfiak egyre inkább megbarátkoznak a változó nemi szerepekkel. Az Amerikai Munkaügyi Statisztikai Hivatal szerint 2015-ben az egykeresős házasságok 38 százalékában a nők voltak az egyedüli kenyérkeresők, szemben az 1987-es 24 százalékkal. A két jövedelemből élőknél pedig az elsődleges kenyérkeresőnek számító nők aránya 18-ról 29 százalékra emelkedett. A Pew Research Center szerint 2007-ben több férfi házasodott magasabb iskolai végzettségű nővel, mint ahány nő ment hozzá magasabb végzettségű férfihoz.[20]

A modern udvarlásban fordulóponthoz érkeztünk. Már nem a fiatal nők a gyengébbik nem. Az ezredfordulós és Z generációs nők nemcsak a felsőoktatásban jeleskednek,[21] hanem a munkaerőpiacon is domináns nemként jelennek meg.[22] Végre kezdenek többet keresni még a férfiaknál is. Bostonban például (egy a Boston Globe-ban idézett Accenture-jelentés szerint) a friss diplomások között kétszer annyi a legalább évi 40 ezer dollárt kereső nő, mint a férfi.[23] Egy másik tanulmány, amely a Hired nevű fehérgalléros álláskereső oldal megbízásából készült, megállapította, hogy a pályakezdő nők jellemzően 2 százalékkal magasabb kezdő fizetést kérnek, mint férfi társaik, és végül 7 százalékkal többet kapnak.[24] A fiatal nők azért sikeresek, mert kezdeményeznek. Akkor mi a fenéért mondaná nekik bárki, hogy a szerelem megtalálásában legyenek passzívak?

Thomas Edwards Los Angeles-i randitanácsadó és profi másodpilóta éppen elbúcsúzott az egyik ügyfelétől, amikor felhívtam egy korábban megbeszélt telefonos interjú végett. Elmesélte, hogy az ügyfele – aki nagyon vonzó hölgy, és nagyon dühös rá – felháborodott a javaslatán, miszerint ideje lenne elfogadnia a tényt, hogy egyre kevesebb férfi fog kezdeményezni nála. Továbbra is azt akarta, hogy a tökéletes férfi találja meg őt, hiába hajtogatta neki Edwards, hogy azok az idők már elmúltak.

– A férfiak mindig is féltek megközelíteni a szép nőket – magyarázta Edwards. – Most viszont, bármennyire alaptalan is a félelmük, a srácok attól tartanak, hogy zaklatónak bélyegzik őket, ha egy kicsit is tolakodónak tűnnek. Azt mondtam a hölgynek, hogy egyszerűen fogadja el, hogy bátraké a szerencse.

„A férfiak mindig is féltek megközelíteni a szép nőket […] Most viszont, bármennyire alaptalan is a félelmük, a srácok attól tartanak, hogy zaklatónak bélyegzik őket, ha egy kicsit is tolakodónak tűnnek. Azt mondtam a hölgynek, hogy egyszerűen fogadja el, hogy bátraké a szerencse.”

Négyezer-nyolcszáz kilométerrel arrébb, New Yorkban, Hunt Ethridge házasságközvetítő hasonló beszélgetéseket folytat a női ügyfeleivel.

– Azok a férfiak, akik korábban féltek közeledni a lányokhoz, most még jobban félnek – mondja.

Mindenki tudja, hogy egy tökéletes világban a férfiak nem tennének egyenlőségjelet a rossz csajozós dumák és az olyan #MeToo-bűnözők viselkedése közé, mint Harvey Weinstein. A nők is különbséget tudnak tenni a valódi perverzek és a kissé ügyetlenül próbálkozó, de amúgy rendes srácok között. Mindazonáltal az alaptalan félelem, hogy ránk sütik a zaklató bélyegét – a nők elutasító jelzéseire adott, tökéletesen észszerű reakcióval kombinálva –, örökre megváltoztatta azt, ahogy a férfiak a nőkhöz közelednek (vagy nem közelednek). Az eredmény: a nőknek egyre kevésbé érdemes játszaniuk az elérhetetlent.

Kapcsolódj be a beszélgetésbe a Make Your Move blogon, a JonBirger.com oldalon!

Brian Howie, a The Great Love Debate műsorvezetője azért választotta a Starbucksot „a pasi felszedi a lányt”-kísérletéhez, mert oda általában egyedül szoktunk menni. Ugyanakkor Brian szerint az ismerkedéshez valójában az olyan helyek a legjobbak, mint az IKEA, ahol „az emberek pozitív, kreatív hangulatban vannak, és nem félnek megszólítani egymást, hogy tanácsot vagy véleményt kérjenek”. Neked melyik a kedvenc (valós, nem online) helyed az ellenkező nemmel való ismerkedésre?

Jegyzetek

1  Peter Moore: „Young Americans Are Less Wedded to Monogamy Than Their Elders,” YouGov, 2016. október 3., https://today.yougov.com/topics/lifestyle/articles-reports/2016/10/03/young-americans-less-wedded-monogamy.

2  Irène Némirovsky: The Fires of Autumn (New York: Vintage, 2015), 107.

3  Marcia Guttentag és Paul F. Secord: Too Many Women? The Sex Ratio Question (Beverly Hills, CA: Sage, 1983) 191, 195.

4  The Great Love Debate, https://www.greatlovedebate.com/.

5  Katie Way: „I Went on a Date with Aziz Ansari. It Turned into the Worst Night of My Life,” Babe, 2018. január 13., https://babe.net/2018/01/13/aziz-ansari-28355.

6  Cambridge Advanced Learner’s Dictionary & Thesaurus, s.v. “play hard to get,” https://dictionary.cambridge.org/us/dictionary/english/play-hard-to-get.

7  Ellen Fein és Sherrie Schneider: The Rules: Time-Tested Secrets for Capturing the Heart of Mr. Right (1995; repr., New York: Grand Central, 2001), 8. Magyarul: Titkos Szabályok: hogyan hódítsuk meg a Nagy Őt? – kipróbált és jól bevált praktikák (Tericum, 1999, ford. Pavlov Anna), 16.

8  Ellen Fein és Sherrie Schneider: Not Your Mother’s Rules: The New Secrets of Dating (New York: Grand Central, 2013), 5. Magyarul: Újabb Titkos Szabályok (Tericum, 2011, ford. Pavlov Anna)

9  Sherry Argov: Why Men Love Bitches: From Doormat to Dreamgirl – a Woman’s Guide to Holding Her Own in a Relationship (New York: Adams Media, 2002), 44. Magyarul: Miért a rossz lányokat szeretik a férfiak?: a lábtörlőtől az álomlányig – útmutató lányoknak: hogyan őrizzék meg önmagukat a párkapcsolatban (Alexandra, 2004, ford. Morvay Krisztina), 76.

10  Leslie Braswell: Ignore the Guy, Get the Guy: The Art of No Contact: A Woman’s Survival Guide to Mastering a Breakup and Taking Back Her Power (Scotts Valley, CA: CreateSpace, 2013), 85.

11  Kara King: The Power of the Pussy: How to Get What You Want from Men: Love, Respect, Commitment and More! (Scotts Valley, CA: CreateSpace, 2012), 99.

12  Anna North: „How Self-Help Books Hurt Women,” Jezebel, 2009. június 15., https://jezebel.com/how-self-help-books-hurt-women-5291177.

13  Kim Knight: „Has the #MeToo Movement Killed Flirting?,” NZ Herald, 2018. március 3., https://www.nzherald.co.nz/lifestyle/news/article.cfm?c_id=6&objectid=12004410.

14  Lisa Bonos: „‘It’s Tough for Me to Know Where the Line Is’: The #MeToo Era Is Making Dating More Confusing,” Washington Post, 2018. február 12., https://www.washingtonpost.com/news/soloish/wp/2018/02/12/its-tough-for-me-to-know-where-the-line-is-the-metoo-era-is-making-dating-more-confusing/.

15  Hannah Gale: „The Average Tinder User Spends an Hour and a Half a Day Swiping on the App, Oh You Guys,” Metro, 2014. október 31., https://metro.co.uk/2014/10/31/the-average-tinder-user-spends-an-hour-and-a-half-a-day-swiping-on-the-app-oh-you-guys-4929887/.

16  Stephen Florival: „Girl Asks Twitter for Help to Find Guy Sitting Behind Her at Tennessee Football Game, Twitter Declines Hilariously and Discovers She’s Tried to Use Twitter to Find Love Before (Tweets),” Black Sports Online, 2019. október 11., https://blacksportsonline.com/2019/10/girl-asks-twitter-for-help-to-find-guy-sitting-behind-her-at-tennessee-football-game-twitter-declines-hilariously-and-discovers-shes-tried-to-use-twitter-to-find-love-before-tweets/.

17  Corinne Purtill: „Internet Dating Is Killing the Workplace Romance,” Yahoo! Finance, 2019. február 19., https://finance.yahoo.com/news/internet-dating-killing-workplace-romance-110040347.html.

18  Fein és Schneider: The Rules, 64. (TitkosSzabályok, 96.)

19  „Singles Survey Finds More Men Want Women to Make First Move,” CBS News, 2017. február 14., https://www.cbsnews.com/news/survey-of-singles-in-america-match-com-helen-fisher/.

20  Richard Fry és D’Vera Cohn: „Women, Men and the New Economics of Marriage,” Pew Research Center, 2010. január 19., https://www.pewsocialtrends.org/2010/01/19/women-men-and-the-new-economics-of-marriage/.

21  Jon Birger: „Why Getting into Elite Colleges Is Harder for Women,” Washington Post, 2015. július 30., https://www.washingtonpost.com/posteverything/wp/2015/07/30/achieving-perfect-gender-balance-on-campus-isnt-that-important-ending-private-colleges-affirmative-action-for-men-is/.

22  Eric Planin: „Data Shows Millennial Women Are Dominating the Current Job Market,” Inc., 2017. május 23., https://www.inc.com/the-fiscal-times/millennial-women-dominate-job-market-men-overshadowed.html.

23  Katie Johnston: „Young Men Falling to the Bottom of the Income Ladder,” Boston Globe, 2017. május 22., https://www3.bostonglobe.com/business/2017/05/21/young-men-falling-bottom-income-ladder/ncYhOoItuoqdlApn6qZRSL/story.html.

24  Clare O’Connor: „Men Offered Higher Pay Than Women for Same Job 69% of Time, Study Shows, Forbes, 2016. április 12., https://www.forbes.com/sites/clareoconnor/2016/04/12/men-offered-higher-pay-than-women-for-same-job-69-of-time-study-shows/#1d12ef0756bb.