Jackie-nek

Prológus

Én vagyok a szobalányod. Én vagyok az, aki kitakarítja a hotelszobádat, aki fantomként végzi a dolgát, amíg te csavarogsz napközben, fikarcnyit sem törődve azzal, hogy milyen rumlit hagytál magad után, vagy hogy mit láthatok, amikor te nem vagy ott.

Én vagyok az, aki kiviszi a szemeted, kidobva a bizonylatokat, melyeket nem szeretnéd, hogy bárki is megtaláljon. Én vagyok az, aki áthúzza az ágyneműdet, aki meg tudja mondani, hogy az ágyadban aludtál-e, és hogy egyedül voltál-e előző éjjel, vagy sem. Én vagyok az, aki megigazítja a cipőidet az ajtónál, aki felpaskolja a párnáidat, és kósza hajszálakat talál rajtuk. A tieid? Nem valószínű. Én vagyok az, aki feltakarít, miután túl sokat ittál, és összemocskoltad a vécéülőkét, vagy még rosszabb.

Amikor befejeztem a munkámat, eredeti állapotában hagyom el a szobádat. Az ágyadat tökéletesen bevetettem, rajta négy pufók párnával, mintha nem is feküdt volna benne soha senki. A port és a piszkot, amit magad után hagytál, elnyelte a porszívóm. Ragyogóra pucolt tükrödben megcsodálhatod ártatlanul sugárzó arcodat. Olyan ez, mintha soha nem is jártál volna itt. Olyan, mintha minden szennyedet, az összes hazugságodat és csalárdságodat kiradírozták volna.

Én vagyok a szobalányod. Olyan sokat tudok rólad. De ha arról van szó: te mégis mit tudsz rólam?

Hétfő

1.

Nagyon is tisztában vagyok vele, hogy vicces a nevem. Mielőtt elvállaltam ezt az állást négy évvel ezelőtt, még nem volt az. Szobalány vagyok a Regency Grand Hotelben, és Mollynak hívnak. Molly, a szobalány, vagyis Molly Maid. Mint a nemzetközi takarítócég. Egy vicc az egész. Mielőtt elvállaltam ezt a munkát, a Molly csak egy név volt, amit elhidegült édesanyám adott nekem, aki már olyan régen elhagyott, hogy nincs is róla emlékem, csak néhány fénykép és a történetek, amelyeket a nagyi mesélt nekem. Nagyi azt mondta, anyám úgy gondolta, hogy a Molly aranyos név egy kislánynak, hogy pirospozsgás arcocska és copfok jutnak róla az ember eszébe, de nekem ezek közül végül egyik sem lett. Egyszerű, sötét hajam van, amit szabályos, rendezett bubifrizurában hordok. Középen választom el – hajszálpontosan középen. Laposra és egyenesre szoktam fésülni. Szeretem, ha a dolgok egyszerűek és rendezettek.

Éles arccsontjaim és porcelánszerű bőröm van, amit néha megcsodálnak az emberek, bár én nem értem, miért. Olyan fehér vagyok, mint a lepedők, amelyeket naphosszat lehúzok és felteszek, lehúzok és felteszek a huszonvalahány szobában, melyeket én tartok rendben a Regency Grand, az ötcsillagos boutique hotel nagyra becsült vendégei számára, mely „kifinomult eleganciával és a modern korban megfelelő illemmel” büszkélkedhet.

Soha életemben nem gondoltam volna, hogy ilyen magasztos pozíciót fogok betölteni egy nagyszállóban. Tudom, vannak, akik máshogy gondolják; hogy egy szobalány, az csak egy alacsony rangú senki. Tudom, hogy mindannyiunknak arra kellene törekednünk, hogy orvosok és ügyvédek meg gazdag ingatlanmágnások legyünk. De én nem teszem. Én annyira hálás vagyok a munkámért, hogy mindennap bele kell csípnem magamba. És bele is csípek. Különösen most, hogy nincs már velem a nagyi. Nélküle az otthon nem igazi otthon többé. Olyan, mintha minden szín kiszökött volna a lakásból, amelyen osztoztunk. De abban a pillanatban, hogy belépek a Regency Grandba, a világ újra csillogó színekbe öltözik.

Ahogy egyik kezemet a fényes sárgaréz korlátra helyezem, és felsétálok a skarlátvörös lépcsőfokokon, amelyek a szálloda fenséges oszlopcsarnokához vezetnek, olyan vagyok, mint Dorothy, amikor belép Óz birodalmába. A csillogó forgóajtót betolva látom igazi énemet visszatükröződni az üvegben – sötét hajam és sápatag arcszínem dominál, de visszatér orcámra egy kis pír is, amint újra értelmet nyer az életem.

Amikor átérek az ajtón, gyakran megállok egy pillanatra, hogy eltöltekezzem az előcsarnok pompájával, mely sosem halványul el. Sosem válik fakóvá vagy unalmassá. Sosem hervad, vagy homályosul el. Minden egyes nap ugyanolyan öröm ránézni. Bal oldalon van a recepció éjfekete obszidiánpultjával és elegáns fekete-fehér egyenruhájukban pingvinekre emlékeztető recepciósaival. Aztán ott van maga a tágas, patkó formájú előcsarnok, csodás olasz márványpadlójával, amely makulátlan fehérséget sugároz, felfelé vezetve a tekintetet, az első emelet lépcsőfordulójára, amelyet díszes art déco elemek ékesítenek. Az odavezető márvány főlépcső ragyogó és fényűző balusztrádjain kígyók tekergőznek felfelé, mozdulatlan sárgaréz állkapcsaikban aranygömböket tartva. A vendégek gyakran állnak a korlátnál, kezüket a ragyogó oszlopok egyikén nyugtatva, közben letekintenek az alattuk játszódó csodás jelenetre – hordárok masíroznak keresztül-kasul a csarnokon, bőröndöket húzva maguk után, vendégek ejtőznek a pazar karosszékekben, és szerelmespárok bújnak össze a smaragdzöld kétüléses kanapékon, titkaikat elnyeli a puha plüssbársony.

De legjobban talán az előcsarnok szagát szeretem, azt az első lélegzetvételt minden műszak kezdetén, amellyel magamba szívom a szálló jellegzetes illatát – a hölgyek finom parfümjeinek keverékét, a bőr karosszékek komor pézsmaaromáját, az intenzív szagot, amelyet a csillogó márványpadlókon naponta kétszer használt citromos polírozó áraszt. Ez magának a motivációnak az illata. Egyenesen az élet illata.

Mindennap, amikor munkába érkezem a Regency Grandba, újra érzem, hogy élek, megint részévé válok a dolgok szövetének, a ragyogásnak és a színeknek. Része leszek a dizájnnak, egy egyedülálló, szögletes forma, amely beleillik a mintázatba.

Nagyi mindig azt mondta: „Ha szereted a munkádat, egy napot sem fogsz dolgozni életed során.” És igaza is volt. Minden munkában töltött nap öröm a számomra. Én erre az állásra születtem. Imádok takarítani, imádom a takarítószeres kocsimat, és imádom az egyenruhámat.

Semmi sem hasonlítható egy hiánytalanul feltöltött takarítószeres kocsihoz kora reggel. Szerény véleményem szerint ez a nagylelkűség és a szépség bőségszaruja. A gondosan bebugyolált narancsvirág illatú szappankák ropogós kis csomagjai, az apró Crabtree & Evelyn samponosüvegcsék, a zömök papír zsebkendős dobozkák, a higiénikus réteggel bevont vécépapír-gurigák, a fehérített törölközők három méretben – fürdőlepedő, kéztörlő és mosdókendő –, valamint a stószba állított kis csipkemintás papírszalvéták, amelyeket a tálcákra teszünk, amikor a teát és a kávét szolgáljuk fel. És végül, de nem utolsósorban, a takarítókészlet, amely tollseprűt, citromos bútorfényezőt, finoman illatosított antiszeptikus szemeteszsákokat, valamint permetezőfejjel ellátott flakonokban oldószerek és fertőtlenítőszerek lenyűgöző választékát tartalmazza, amelyek felsorakozva készen állnak megküzdeni bárminemű folttal, legyen szó egy csésze által hagyott kávékarikáról, hányásról, vagy akár vérről. Egy jól felszerelt takarítókocsi egy kis hordozható higiéniai csoda; egy kerekeken guruló tisztasággépezet. És ahogy már mondtam, gyönyörűséges.

Aztán ott van az egyenruhám. Nem hiszem, hogy képes lennék választani az uniformisom és a takarítókocsim között. Az egyenruhám a szabadságomat jelenti. A tökéletes láthatatlanná tévő köpeny. A Regency Grandban naponta vegytisztításon megy keresztül a hotel mosodájában, amely a szálló nyirkos gyomrában helyezkedik el, annak a folyosónak a végén, ahol a szobalányok öltözői is vannak. Mindennap, mielőtt megérkezek a munkába, az egyenruhámat felakasztják az öltözőszekrényem ajtajára. Vékony fóliába csomagolják, és egy kis post-itot ragasztanak rá, amelyre fekete filctollal ráírják a nevem. Micsoda öröm ott látni reggelente! Már úgy hozzám nőtt, mint egy második bőrréteg – tisztán, fertőtlenítve, frissen vasalva, illatozva, akár a friss papír, egy beltéri medence és a végtelen semmi keveréke. Egy új kezdet. Mintha az előző nap és a sok-sok azelőtti nap mind semmivé foszlana.

Amikor felveszem a szobalány-egyenruhámat – ami nem olyan slampos Downton Abbey stílusú, de nem is olyan Playboy-nyuszis klisé, hanem vakítóan fehér, keményített ingből és karcsúsított, fekete ceruzaszoknyából áll (amely rugalmas anyagból készült, hogy megkönnyítse a hajolgatást) –, teljessé válok. Amint felöltöztem az aznapi munkához, magabiztosabbnak érzem magam, mintha onnantól kezdve pontosan tudnám, mit kell mondanom és tennem – legalábbis az esetek többségében. Amikor pedig a nap végén leveszem az egyenruhámat, meztelennek érzem magam, védtelennek és elveszettnek.

Az az igazság, hogy gyakran gyűlik meg a bajom a társas helyzetekkel; olyan, mintha mindenki egy komplikált játékot játszana valamiféle bonyolult szabályrendszer alapján, amelyet ők már mind ismernek, de én mindig először veszek részt a játékban. Riasztó rendszerességgel vétek illemtani hibákat, megsértek másokat, mikor dicsérni szeretném őket, félreértelmezem a testbeszédet, rossz dolgokat mondok rosszkor. Csakis a nagyimnak köszönhető, hogy tudom, egy mosoly nem feltétlenül jelenti azt, hogy valaki boldog. Az emberek néha akkor is mosolyognak, ha rajtad nevetnek. Vagy megköszönnek neked valamit, miközben valójában arcul csapnának. Nagyi azt mondogatta, egyre jobban tudom értelmezni mások viselkedését – napról napra, fokról fokra, kedvesem –, de most, nélküle megint küszködök. Régebben, amikor hazasiettem munka után, berontottam a lakásunk ajtaján, és bombázni kezdtem őt a kérdéseimmel, amelyeket a nap folyamán gyűjtöttem össze. „Megjöttem! Nagyi, a ketchup tényleg beválik a sárgarézen, vagy maradjak inkább a sónál és az ecetnél? Igaz, hogy vannak emberek, akik tejszínnel isszák a teájukat? Nagyi, miért hívtak ma Rumbának a munkahelyemen?”

De most, amikor kinyílik az otthonom ajtaja, nem vár az „ó, drága Mollym, megmagyarázom”, vagy a „hadd készítsek neked egy csésze teát, és máris megválaszolok mindent!”. Meghitt, két hálószobás kis lakásunk most tátongóan üresnek és élettelennek tűnik, akár egy barlang. Vagy egy koporsó. Vagy a sír.

Azt hiszem, mivel nehezemre esik értelmezni mások megnyilvánulásait, mindig én vagyok az utolsó, akit bárki is meginvitál a partijára, pedig nagyon kedvelem a partikat. Állítólag kínos velem beszélgetni, és ha hiszel a pletykáknak, nincsenek is korombeli barátaim. Őszintén szólva ez száz százalékig igaz. Nincsenek korombeli barátaim, sőt, ami azt illeti, bármilyen korú is csak kevés.

De a munkában, amikor viselem az egyenruhámat, beolvadok. Részévé válok a hotel dekorációjának, akárcsak a fekete-fehér csíkos tapéta, amely a folyosók és a szobák többségét díszíti. Az egyenruhámban, mindaddig, amíg befogom a számat, bárki lehetek. Láthatnál egy rendőrségi szembesítésen, és nem tudnál kiválasztani a sorból, pedig tízszer is elsétáltál mellettem egy nap.

Nemrég lettem huszonöt éves, „negyed évszázados”, ahogy a nagyim mondaná, ha még tudna bármit is mondani nekem. De nem tud, mert már halott.

Igen, halott. Miért neveznénk máshogy, mint ami? Nem szenderült jobblétre, mintha csak boldog mosollyal az arcán elaludt volna. Nem örök álomba merült. Meghalt. Körülbelül kilenc hónappal ezelőtt.

A halála utáni nap kellemes, balzsamos nap volt, és én szokás szerint munkába mentem. Mr. Alexander Snow, a hotelmenedzser meglepődött, hogy lát. Engem bagolyra emlékeztet. Teknőckeretes szemüvege van, amely tömzsi arcához képest túl nagy. Ritkuló haját, amely a homloka közepén kis V alakú csúcsban nő, hátrafésüli. A szállodában senki más nem kedveli őt igazán. De nagyi mindig azt mondta: Sose foglalkozz azzal, hogy mit gondolnak mások; csak az számít, hogy te mit gondolsz. És ezzel egyet is értek. Az ember éljen a saját erkölcsi kódexe szerint, ne kövessen másokat birkaként, vakon.

– Molly, te meg mit keresel itt? – kérdezte Mr. Snow, amikor megjelentem a munkában a nagyi halála utáni napon. – Nagyon sajnálom, hogy ilyen veszteség ért! Mr. Preston mondta, hogy a nagymamád tegnap hunyt el. Már intéztem helyettesítést a műszakodra. Feltételeztem, hogy a mai napot kiveszed.

– Dehát miért feltételezte, Mr. Snow? – kérdeztem. – Ahogy a nagyi szokta volt mondani, aki nem kérdez másoktól, bolondot csinálhat magából.

Mr. Snow úgy nézett ki, mint aki mindjárt felöklendez egy egeret.

– Kérlek, fogadd őszinte részvétem! Biztos vagy benne, hogy nem akarod kivenni a mai napot?

– A nagyim halt meg, nem én – válaszoltam. – Tudja, hogy van ez: a show-nak mennie kell.

Szeme elkerekedett, ami talán a döbbenet jele volt? Sosem fogom én ezt érteni – miért találják az emberek sokkolóbbnak az igazságot, mint a hazugságokat?

Mindenesetre Mr. Snow végül megenyhült.

– Ahogy akarod, Molly.

Néhány perccel később lent is voltam a szobalányok egyik öltözőjében, magamra öltve az egyenruhámat, ahogyan azt mindennap teszem, mint ahogy tettem éppen ma is, és ahogyan tenni fogom holnap is, annak ellenére, hogy valaki más – nem a nagyim – meghalt a mai nap során. És nem otthon, hanem a szállodában.

Igen. Így igaz. Ma a munkahelyemen teljesen holtan találtam az egyik vendéget az ágyában. Mr. Blackről van szó.  Arról a Mr. Blackről. Ettől eltekintve a munkanapom ugyanolyan átlagos volt, mint máskor.

Hát nem érdekes, hogy egyetlen nagy horderejű esemény mennyire meg tudja változtatni az emlékeinket arról, ami történt? A hétköznapok általában összefolynak, a napi teendők egymásba olvadnak. A szemetesek, amiket kiürítek a negyediken, egybeforrnak a harmadikon lévő kukákkal. Meg mernék esküdni rá, hogy épp a 410-es lakosztályt takarítom, a sarkon lévő szobát, amely az utca nyugati oldalára néz, de valójában a hotel másik végében vagyok, a keleti sarokban, a 430-as szobában, amely pont a tükörképe a 410-es lakosztálynak. De aztán történik valami szokatlan – mint például az, hogy holtan találom Mr. Blacket az ágyában –, és hirtelen kikristályosodik a nap, gáz halmazállapotúból egy szempillantás alatt szilárddá változik. Minden momentum emlékezetessé válik, és elkülönül az összes korábbi munkanap pillanataitól.

Ma történt, körülbelül délután háromkor, a műszakom végéhez közeledve, hogy ez a nagy horderejű esemény bekövetkezett. Már az összes rám osztott szobát kitakarítottam, beleértve Blackék negyedik emeleti lakosztályát, de oda még vissza kellett mennem, hogy befejezzem a fürdőszobájuk takarítását.

Egy percig se gondolják, hogy hanyag vagy szétszórt lennék a munkámban, csak mert kétszer kellett kitakarítanom a Black-lakosztályt. Amikor takarítok egy szobát, padlótól a plafonig kezelésbe veszem. Tisztán és makulátlanul hagyom magam után – egyetlen felület sem marad törölgetés nélkül, egyetlen porcicát sem hagyok hátra. Aki tiszta s rendes, az Istennek is kedves – mondogatta mindig a nagyim, én pedig úgy hiszem, ez az eszme a legtöbbnél érdemesebb arra, hogy kövessük. Nekem nem szokásom tessék-lássék módon dolgozni. Egyetlen ujjlenyomat, egyetlen folt sem maradhat suvickolás nélkül.

Szóval nem arról van szó, hogy egyszerűen ellustultam, és úgy döntöttem, hogy nem takarítom ki Blackék fürdőszobáját, miközben a lakosztályuk többi részét tisztogattam ma reggel. Épp ellenkezőleg, első higiéniai látogatásom során a fürdő foglalt volt. Giselle, Mr. Black jelenlegi neje pattant be a zuhanyzóba röviddel azután, hogy megérkeztem. És ugyan a lakosztály többi részének kitakarítására (többé-kevésbé) engedélyt adott, amíg ő fürdik, meglehetősen sokáig időzött a zuhanyzóban, annyira, hogy a pára már kezdett kifelé szivárogni, majd gomolyogni a fürdőszobaajtó alatti résen.

—

Mr. Charles Black és második felesége, Giselle Black már régóta visszatérő vendégek a Regency Grandban. Mindenki ismeri őket a szállodában; mindenki ismeri őket az egész országban. Mr. Black havonta legalább egy hetet nálunk tölt – vagy inkább töltött –, amíg az ingatlanügyeit felügyelte a városban. Mr. Black híres impresszárió, iparmágnás, igazi nagykutya – volt. Ő és Giselle gyakran emelték a társasági lapok fényét. Mr. Blacket „jóképű középkorú sármőrként” szokták emlegetni, bár, csak hogy tisztázzuk, nincs ezüstből, és nem is róka. Giselle-t pedig gyakorta nevezték „a felső tízezerhez tartozó fiatal, karcsú trófeafeleségnek”.

Én hízelgőnek találtam ezt a leírást, de amikor nagyi olvasta, ő nem értett egyet. Amikor megkérdeztem, miért, azt felelte: Nem az számít, amit a sorok mondanak, hanem ami közöttük van.

Mr. és Mrs. Black rövid ideje voltak házasok, körülbelül két éve. Mi a Regency Grandnál szerencsések vagyunk, hogy ez a nagyra becsült pár rendszeresen megtisztelte szállodánkat. Ez presztízst ad nekünk. Ami aztán több vendéget vonz. Ami pedig végső soron azt jelenti, hogy van munkám.

Egyszer, már több mint huszonhárom hónappal ezelőtt, amikor a pénzügyi negyedben sétálgattunk, nagyi végigmutogatta az összes épületet, amely Mr. Black tulajdonában állt. Azelőtt nem is tudtam, hogy a városnak vagy a negyede az övé, de sajnos így van. Vagy volt. Mert mint kiderült, nem birtokolhatsz ingatlanokat, ha már hulla vagy.

– A Regency Grand nem az ő tulajdona – mondta egyszer Mr. Blackről Mr. Snow, amikor Mr. Black még nagyon is életben volt. Mr. Snow egy mulatságos kis horkantással zárta kommentárját. Fogalmam sincs, mit akart jelenteni az a horkantás. Az egyik oka, hogy megkedveltem Mr. Black második feleségét, Giselle-t, az, hogy ő nyíltan megmondja nekem a dolgokat. És világosan fejezi ki magát.

Ma reggel, amikor először léptem be Blackék lakosztályába, tetőtől talpig kitakarítottam a helyet – kivéve a foglalt fürdőszobát, mivel Giselle tartózkodott benne, aki, úgy tűnt, egyáltalán nem önmaga. Már az érkezésemkor észrevettem, hogy a szeme vörös és duzzadt. Allergia? Tűnődtem. Vagy lehet, hogy szomorú? Giselle nem vesztegette az időt. Sőt mi több, ahogy megérkeztem, beszaladt a fürdőszobába, és becsapta maga után az ajtót.

Nem hagytam, hogy a viselkedése akadályozzon a munkámban. Épp ellenkezőleg, azonnal nekiláttam a feladatomnak, és energikusan kitakarítottam a lakosztályt. Amikor már tökéletes volt a rend, megálltam a fürdőszoba zárt ajtaja előtt egy doboz papír zsebkendővel, és bekiabáltam Giselle-nek, ahogy Mr. Snow tanította.

– A szobáikat visszaállítottam a makulátlan tökéletesség állapotába! Később még visszajövök, hogy kitakarítsam a fürdőszobát is!

– Rendben! – válaszolta Giselle. – Szükségtelen üvölteni! Jesszus! – Amikor végül előbukkant a fürdőből, átnyújtottam neki egy papírzsepit, arra az esetre, ha valóban allergiás vagy feldúlt lenne. Számítottam egy kis csevegésre, mert Giselle általában elég beszédes, de gyorsan elsuhant a hálószobába, hogy felöltözzön.

Ekkor elhagytam a lakosztályt, és a munkámat végezve szobáról szobára végighaladtam a negyedik emeleten. Felpaskoltam a párnákat, és fényesre pucoltam az aranyozott szegélyű tükröket. Foltokat és pacákat távolítottam el a tapétákról és falakról. Piszkos lepedőket és nedves törölközőket nyaláboltam fel. Porcelán vécécsészéket és mosdókagylókat fertőtlenítettem.

A munkám felénél járva azon az emeleten, tartottam egy rövid kis szünetet, hogy levigyem a kocsimat az alagsorba, ahol leadtam két nagy, nehéz zsák szennyes ágyneműt és törölközőt a mosodába. Az alagsori helyiségek levegőtlensége ellenére, mely állapotot csak súlyosbította a fényes neonvilágítás és a nagyon alacsony mennyezet, fellélegeztem, amikor hátrahagytam azokat a zsákokat. Ahogy visszafelé indultam a folyosón, sokkal könnyebbnek éreztem magam, mint azelőtt, ha egy csöppet verejtékeztem is.

Úgy határoztam, teszek egy kis kitérőt Juan Manuelhez, a mosogatófiúhoz a konyhába. Végigsétáltam a labirintusszerű folyosókon, bevéve az ismerős kanyarokat – balra, jobbra, balra, balra, jobbra –, akárcsak egy okos, gyakorlott kisegér az útvesztőben. Amikor elértem a konyha széles ajtószárnyaihoz, és betoltam őket, Juan Manuel abbahagyta, amit csinált, és rögtön adott nekem egy nagy pohár hideg vizet jéggel, amit igazán nagyra értékeltem.

Rövid, de kellemes csevegés után otthagytam őt. Aztán magamhoz vettem a tiszta törölközőket és ágyneműket a takarítórészlegen. Ezt követően felmentem a frissebb levegőjű második emeletre, hogy elkezdjem néhány, még hátralévő szoba takarítását, amelyek gyanús módon csak aprópénzt fialtak borravaló gyanánt, de erről majd később.

Mire rápillantottam a karórámra, már három körül járt. Ideje volt visszatérni a negyedik emeletre, és kitakarítani Mr. és Mrs. Black fürdőszobáját. Megálltam az ajtajuk előtt, hogy halljam, van-e bent valaki. Bekopogtam a protokoll szerint.

– Takarítás! – mondtam hangosan, de udvarias határozottsággal. Nem érkezett válasz. Fogtam a mindent nyitó kulcskártyámat, és beléptem a lakosztályba, magam után húzva a kocsimat.

– Mr. és Mrs. Black? Befejezhetem a higiéniai vizitemet? Szeretném visszaállítani szobájukat a makulátlan tökéletesség állapotába.

Semmi. Nyilvánvaló volt – én legalábbis úgy véltem –, hogy férj és feleség nem tartózkodnak odabent. Annál jobb. Alaposan és zavaró tényezők nélkül végezhettem a munkámat. Hagytam, hogy a nehéz ajtó bezáruljon mögöttem. Körülnéztem a nappaliban. Már nem volt rendezett és tiszta, ahogy néhány órával korábban hagytam. A függönyöket behúzták az utcára néző impozáns, a falat a padlótól a mennyezetig betöltő ablakok előtt, az üvegasztalon több, a minibárból származó skót whiskys üvegcse hevert felborulva, mellettük whiskyspohár állt félig üresen, amellett pedig egy el nem szívott szivar feküdt. A földön összegyűrt szalvéta éktelenkedett, a díványon pedig kis bemélyedés jelezte az italozó illető fenekének nyomát. Giselle sárga retikülje már nem volt a bejáratnál lévő szekreteren, ahol délelőtt láttam, ami azt jelentette, hogy épp a várost járja.

Egy szobalány munkája sosem ér véget, gondoltam magamban, ahogy lekaptam a párnát a díványról, felpaskoltam, visszatettem a helyére, majd elsimítottam a heverőn a visszamaradt gyűrődéseket. Mielőtt letakarítottam volna az asztalt, úgy döntöttem, ellenőrzöm a többi szoba állapotát is. Nagyon úgy tűnt, hogy kezdhetem újra rendbe tenni az egész lakosztályt.

Elindultam a lakosztály végében lévő hálószobába. Az ajtó nyitva állt, és a hotel tulajdonát képező egyik fehér, plüss fürdőköpeny a küszöb előtt, a padlón hevert. Onnan, ahol álltam, pont ráláttam a hálószobaszekrényre, melynek az egyik ajtaja még mindig nyitva volt, pontosan úgy, ahogy reggel hagytam, mivel a benne lévő széf is nyitva volt, ami megakadályozta, hogy rendesen be lehessen csukni a szekrényajtót. A széf tartalmának egy része változatlanul érintetlen volt – ezt rögtön észrevettem –, de a tárgyak, amelyek délelőtt okoztak nekem némi megrökönyödést, most feltűnően hiányoztak. Bizonyos értelemben ez megkönnyebbülést jelentett. Elfordítottam figyelmemet a szekrényről, óvatosan átléptem a padlón heverő fürdőköpenyen, és bementem a hálószobába.

És csak ekkor vettem észre őt. Mr. Blacket. Ugyanazt a kétsoros zakót viselte, amelyet korábban is, amikor nekem jött a folyosón, csak a szivarzsebében lévő papír tűnt el. Az ágyon feküdt, elnyúlva a hátán. Az ágy gyűrött volt és rendetlen, mintha Mr. Black sokat forgolódott volna, mielőtt megállapodott ebben a testhelyzetben. Feje egyetlen párnán pihent, nem kettőn, a másik két párna pedig ferdén állt mellette. Meg kell majd találnom a kötelező negyedik párnát, amelyet egész biztosan odatettem az ágyra délelőtt, amikor bevetettem, mert az ördög, ahogy mondani szokták, a részletekben lakozik.

Mr. Black cipői nem voltak a lábán, hanem a szoba másik végében hevertek. Erre határozottan emlékszem, mert az egyik cipő dél, a másik meg kelet felé nézett, én pedig azonnal tudtam, hogy szakmai kötelességem azonos irányba állítani őket, és megigazítani a komiszul összegubancolódott cipőfűzőket, mielőtt elhagyom a szobát.

Természetesen első gondolatom e jelenet láttán nem az volt, hogy Mr. Black halott. Csupán arra gondoltam, hogy mélyen alszik, miután kellemesen eliszogatott a nappaliban. Ám jobban megfigyelve észrevettem egyéb furcsaságokat is a szobában. A Mr. Blacktől balra eső éjjeliszekrényen nyitott gyógyszeres doboz állt, egy doboz, amelyet felismertem, Giselle-é. Számos kis kék pirula szóródott ki belőle, néhány az éjjeliszekrényen, a többi a földön landolt. Pár tablettára rátapostak, ezek most finom porrá őrölve bevették magukat a szőnyeg szálai közé. Ehhez majd magas szívóerejű porszívózásra lesz szükség, aztán pedig szagtalanítószer bevetésére, hogy visszaállítsam a szőnyeget a makulátlan tökéletesség állapotába.

Nem sűrűn történik olyan, hogy egy lakosztályba belépve ott találok egy mélyen alvó vendéget. Ha valami, hát az sokkal gyakrabban előfordul – és ez igencsak elborzaszt –, hogy egészen más helyzetben lévő vendégekbe botlok: in flagranti, ahogy latinul mondják. A legtöbben, akik úgy határoznak, hogy alszanak egyet, vagy magánjellegű tevékenységet folytatnak, vannak annyira előzékenyek, hogy kiakasztják az ajtókilincsre a „Ne zavarjanak!” kártyát, amelyet mindig ott hagyok a bejáratnál álló szekreteren az ilyen eshetőségekre. És a legtöbb vendég azonnal kiszól, ha véletlenül alkalmatlan pillanatban nyitok be. Nem így Mr. Black; ő nem szólt ki, és nem parancsolt rám, hogy „kopjak le”, mint máskor, amikor el akart hessegetni, ha rosszkor érkeztem. Ehelyett most mélyen aludt tovább.

Ekkor döbbentem rá, hogy nem is hallottam őt lélegezni az alatt a körülbelül tíz másodperc alatt, amíg a hálószobája ajtajában álltam. Tudok egyet s mást arról, milyen az, ha valaki jó alvó, mert történetesen a nagyim is az volt, de senki sem alszik annyira mélyen, hogy még a légzésről is teljesen megfeledkezzen.

Úgy véltem, bölcs dolog lenne ránézni Mr. Blackre, és megbizonyosodni róla, hogy minden rendben van vele. Ez is része egy szobalány szakmai kötelességeinek. Tettem egy kis lépést előre, hogy megvizsgálhassam az arcát. Csak ekkor vettem észre, milyen szürkének látszik, mennyire puffadt, és mennyire… határozottan rosszul fest. Óvatosan még közelebb araszoltam, egyenesen az ágya mellé, aztán fölé hajoltam. Ráncai mélyen belevésődtek az arcába, a szája komoran lefelé görbült, bár Mr. Black esetében ez aligha volt szokatlannak tekinthető. Szeme körül különös, apró foltok látszottak, mintha vörös és lila tűszúrások lettek volna. Az agyam csak ekkor kezdte hirtelen kongatni a vészharangot. Ebben a pillanatban fogtam fel igazán a nyugtalanító tényt, hogy sokkal nagyobb a baj ezzel a szituációval, mint kezdetben gondoltam.

Lassan előrenyújtottam az egyik kezem, és megérintettem Mr. Black vállát. Merevnek és hidegnek tűnt, mint egy bútordarab. Kezemet a szája elé tettem, abban a kétségbeesett reményben, hogy érezni fogom, ahogy kiáramlik belőle némi levegő, de mindhiába.

– Ne, ne, ne! – ismételgettem, ahogy két ujjamat a nyakához nyomtam, ellenőrizve a pulzusát, amelyet nem találtam. Megfogtam a vállánál, és megráztam. – Uram! Uram! Ébredjen fel! – Butaság volt ezt tenni, ahogy most belegondolok, de akkor egészen lehetetlennek tűnt, hogy Mr. Black valóban halott.

Amikor elengedtem, leroskadt, a feje enyhén a fejtámlának ütődött. Ekkor elhátráltam az ágytól, karom mereven lógott a törzsem mellett.

Átkóvályogtam a másik éjjeliszekrényhez, amelyen volt egy telefon, és lecsörögtem a recepcióra.

– Regency Grand, recepció. Miben segíthetek?

– Jó napot! – mondtam. – Én nem vendég vagyok. Általában nem szoktam segítségért telefonálni. Molly vagyok, a szobalány. A legfelső emeleti luxuslakosztályban vagyok, a 401-esben, és egy meglehetősen szokatlan szituációval van dolgom. Valami rendkívüli felfordulásféleséggel.

– Miért a recepciót hívja? Telefonáljon a takarítórészlegre!

– Én vagyok a takarítórészleg – kezdtem felemelni a hangom. – Kérem, tudná riasztani Mr. Snow-t, hogy van itt egy vendég, aki… végletesen gyengélkedik?

– Végletesen gyengélkedik?

Hát ezért jobb mindig egyenesen és egyértelműen fogalmazni, de elismerem, hogy abban a pillanatban átmenetileg elvesztettem a fejem.

– Meghalt – közöltem. – Holtan fekszik az ágyában. Hívja Mr. Snow-t! És kérem, tárcsázza a mentőket is! Azonnal!

Ezután bontottam a vonalat. Őszintén szólva, ami azután történt, teljesen szürreálisnak és álomszerűnek tűnik. Emlékszem, hogy a szívem zakatolt a mellkasomban, a szoba megbillent, mint egy Hitchcock-filmben, a kezem nyirkossá vált, és a telefonkagyló majdnem kicsúszott a markomból, ahogy visszatettem a helyére.

Ekkor felnéztem. Az előttem lévő falon lógó aranyozott keretű tükör nemcsak a saját rémült arcomat tükrözte vissza, hanem minden mást is, amit korábban nem vettem észre.

A szédülés egyre rosszabb lett, a padló úgy forgott velem, mint az elvarázsolt kastélyban. Kezemet a mellkasomra tettem, hasztalanul kísérelve meg, hogy megnyugtassam verdeső szívemet.

Könnyebb, mint valaha is gondolnák – mások orra előtt láthatatlanul létezni. Szobalányságom erre jól megtanított. Lehet az ember bármilyen fontos, bármennyire nélkülözhetetlen a dolgok szövetében, mégis teljesen keresztülnézhetnek rajta. Olyan igazság ez, amely érvényes a szobalányokra, de úgy látszik, másokra is. Olyan igazság, amely az ember elevenébe vág.

Nem sokkal ezután elájultam. A szoba elsötétült, én pedig egyszerűen összerogytam, ahogy néha előfordul velem, amikor túlságosan nyomasztó a tudatomnál maradni.

Most, ahogy itt ülök Mr. Snow fényűző irodájában, remeg a kezem. Az idegeim megtépázva. Ami helyes, az helyes. Ami történt, megtörtént. Mégis remegek.

Alkalmazom nagyi mentális trükkjét, hogy összeszedjem magam. Valahányszor elviselhetetlenné vált a feszültség egy filmben, mindig fogta a távirányítót, és előretekert.

– Tessék! – mondta. – Nincs értelme szétcincálni az idegeinket, mikor elkerülhetetlen a végkifejlet. Ahogy lesz, úgy lesz. Ez igaz a filmekre, de kevésbé állja meg a helyét a való életben. A valóságban ugyanis a tetteink megváltoztathatják a végkifejletet, szomorú helyett boldog, csalódott helyett elégedett, rossz helyett jó kimenetelt eredményezve.

Nagyi trükkje azért jó szolgálatot tesz most nekem. Előretekerek, és pont a megfelelő helyen indítom újra fejemben a lejátszást. A remegésem azonnal enyhül. Még mindig a lakosztályban vagyok, de nem a hálószobában, hanem a bejárati ajtónál. Visszasietek a hálószobába, másodjára is felkapom a telefonkagylót, és letelefonálok a recepcióra. Ezúttal követelem, hogy beszélhessek Mr. Snow-val. Amikor meghallom a hangját, ahogy beleszól a vonalba, hogy „Halló? Miről van szó?”, biztosra megyek, hogy teljesen világosan fogalmazzak.

– Molly vagyok. Mr. Black meghalt. A szobájában vagyok. Kérem, azonnal hívja a mentőket!

Körülbelül tizenhárom perccel később Mr. Snow belépett a szobába, kisebb hadseregnyi egészségügyi dolgozóval és rendőrtiszttel a nyomában. Mr. Snow félrekísért, a könyökömnél fogva vezetve, mint egy kisgyereket.

Most pedig itt ülök az irodájában, nem messze az előcsarnoktól, egy masszív és nyikorgós, magas háttámlájú, gesztenyebarna bőr karosszékben. Mr. Snow kiment egy ideje – talán egy órája, vagy talán régebben? Azt mondta, maradjak itt, amíg vissza nem jön. Egyik kezemben egy csésze finom teát, a másikban omlós teasüteményt tartok. Nem is emlékszem, ki hozta nekem őket. Az ajkamhoz emelem a csészét – meleg, de nem forró, pont ideális a hőmérséklete. A kezem még mindig reszket picit. Ki készítette ezt a csésze tökéletes teát? Mr. Snow lehetett? Vagy valaki más a konyháról? Esetleg Juan Manuel? Vagy talán Rodney a bárból. Micsoda kedves gondolat – Rodney főzött nekem egy csésze tökéletes teát.

Ahogy lepillantok a teáscsészére – rendes porcelánból van, amelyet rózsaszín rózsák és zöld tövisek díszítenek –, hirtelen hiányozni kezd a nagyim. Szörnyen.

Ajkamhoz emelem a kekszet. Kellemesen ropog a fogaim között. Kemény, de omlós a textúrája, az íze finom vajas. Összességében ez egy pompás teasütemény. Az íze édes, ó, de még milyen édes.

2.

M ég mindig egyedül vagyok Mr. Snow irodájában. Meg kell hogy mondjam, nyugtalanít, hogy ennyire elmaradok a szobatakarítási kvótámmal, a borravalógyűjtésről már nem is beszélve. Általában egy munkanapomon eddigre már legalább egy teljes emeletnyi szoba takarításával végzek, de ma nem. Aggódom, mit fog gondolni a többi szobalány, és hogy be kell-e majd helyettem hozniuk a lemaradást. Olyan sok idő telt már el, és Mr. Snow még mindig nem jött vissza értem. Próbálom lecsendesíteni a félelmet, amely a gyomromban feltörni készül.

Eszembe jut, hogy ha meg akarok nyugodni, legcélszerűbb, ha visszatekintek a napomra, és legjobb tudásom szerint összeszedek mindent, ami addig a pillanatig történt, hogy holtan találtam Mr. Blacket a 401-es lakosztályban az ágyában.

A mai nap is úgy indult, mint bármelyik. Átlibbentem a hotel impozáns forgóajtaján. Az alkalmazottaknak hivatalosan a hátsó személyzeti bejárót kellene használniuk, de csak néhány munkatárs tesz így. Ez olyan szabály, amit szeretek áthágni.

Imádom a hotel főbejáratához vezető skarlátvörös lépcsőfokok mentén a kifényesített sárgaréz korlát hideg érintését. Imádom a plüss szőnyeg bársonyosságát a cipőtalpam alatt. És imádom üdvözölni Mr. Prestont, a Regency Grand portását. Méltóságteljesen, a szálló arany címerével ékesített portáskalapban és ballonkabátban, Mr. Preston már több mint két évtizede dolgozik a hotelnél.

– Jó reggelt, Mr. Preston!

– Ó, Molly! Vidám hétfőt neked, kedveském! – Megbillenti a kalapját.

– Találkozott mostanában a lányával?

– Hogyne! Vasárnap együtt vacsoráztunk. Holnap tárgyal egy bírósági ügyet. Még mindig alig tudom elhinni. Az én kicsi lányom, ahogy ott áll a bíró előtt. Bárcsak Mary láthatná!

– Biztosan büszke rá.

– De még mennyire!

Mr. Preston már több mint egy évtizede megözvegyült, de sosem házasodott újra. Amikor az emberek érdeklődnek, hogy miért, mindig ugyanaz a válasza:

– Az én szívem Maryé.

Mr. Preston tiszteletre méltó férfi, és igazán jó ember. Nem köpönyegforgató. Említettem már, hogy mennyire gyűlölöm a csalókat? Az alakoskodók megérdemelnék, hogy futóhomokba dobják őket, és belefulladjanak a mocsokba. Mr. Preston nem ilyen ember. Ő olyan típus, akit édesapjának szeretne az ember, bár én aligha vagyok szakértője a témának, tekintve, hogy az én életemben sosem volt jelen az apám. Az enyém ugyanakkor szívódott fel, amikor az anyám, mikor én még „csak egy kis puszedli” voltam, ahogy a nagyim szokta volt mondani, amit én úgy értelmezek, hogy valamikor hat hónapos és egyéves korom között. Ekkor a nagyi átvette a gondozásomat, és mi ketten egy egységet kezdtünk alkotni, nagyi és én, én és nagyi. Amíg a halál el nem választott minket.

Mr. Preston a nagyira emlékeztet engem. Ismerte is a nagyit. Sosem volt világos számomra, hogyan találkoztak, de nagyi baráti viszonyt ápolt vele, és egészen közeli kapcsolatban állt a feleségével, Maryvel is, Isten nyugosztalja.

Szeretem Mr. Prestont, mert arra ösztönöz másokat, hogy viselkedjenek rendesen. Ha az ember portás egy kiváló, feddhetetlen szállodában, sok mindent lát. Például egy üzletembert, aki forróvérű cicababákat visz fel magához, miközben középkorú felesége ezer mérföldre van tőle. Vagy egy rocksztárt, aki annyira részeg, hogy vizeldének nézi a portás pulpitusát. Vagy a fiatal és gyönyörű Mrs. Blacket – a második Mrs. Blacket –, sietve távozni a hotelből, miközben szemfestéke végigfolyik könnyáztatta arcán.

Mr. Preston saját személyes viselkedési kódexét alkalmazza, hogy lefektesse a szabályokat. Egyszer hallottam egy pletykát, amely szerint olyan dühös lett a már említett rocksztárra, hogy lefizette a paparazzókat, akik annyira körüldongták a sztárt, hogy az sosem szállt meg többet a Regency Grandban.

– Mr. Preston, igaz ez? – kérdeztem tőle egyszer. – Tényleg maga hívta akkor a paparazzókat?

– Sose kérdezd egy úriembertől, hogy mit tett vagy nem tett! Ha igazi úriember, jó szándékkal tette. És ha igazi úriember, sosem fogja elmondani.

Hát ilyen Mr. Preston.

Miután elmentem mellette ma reggel, átvágtam a nagy előcsarnokon, és leszaladtam a lépcsőn a labirintust alkotó folyosókra, melyek a konyhába, a mosodába és a számomra legkedvesebb helyre, a takarítórészlegre vezetnek. Lehet, hogy ez a helyiség nem valami nagyszabású – se sárgaréz, se márvány, se bársony –, de én ide tartozom.

Mint ahogy mindig szoktam, ma is felvettem friss szobalány-egyenruhámat, és a takarítókocsimért mentem, majd gondoskodtam róla, hogy fel legyen töltve és készen álljon a munkára. Egyébként nem volt feltöltve, ami nem meglepő, mivel a felettesem, Cheryl Green volt műszakban előző este. A legtöbb alkalmazott a Regency Grandban Csernobilnak hívja a háta mögött. Csak hogy tisztázzuk, nem Csernobilból származik. Sőt, még csak nem is Ukrajnából. Egész életében ebben a városban élt, akárcsak én. Szeretném, ha tudnák, hogy bár nem becsülöm nagyra Cherylt, visszautasítom, hogy gúnyneveken szólítsam őt, vagy bárkit. Bánj úgy másokkal, ahogy szeretnéd, hogy veled bánjanak, mondta mindig a nagyi, és ebben a szellemiségben élek. Engem számtalan gúnynévvel illettek már a negyed évszázadom alatt, és azt a tanulságot vontam le, hogy a mondás, miszerint „egyik fülemen be, a másikon ki” sajnos egyáltalán nem feltétlenül igaz, a szavak sokszor fájdalmasan beférkőznek a fejünkbe.

Lehet, hogy Cheryl a főnököm, de határozottan nem a feljebbvalóm. Tudják, van ám különbség. Nem ítélhetünk meg egy embert a munkája vagy a társadalomban betöltött szerepe szerint; a tettei alapján kell véleményt alkotnunk róla. Cheryl slampos és lusta. Elcsalja a munkát, és csak úgy tessék-lássék dolgozik. Csoszogva jár. Egyszer tanúja voltam, ahogy egy vendég mosdókagylóját ugyanazzal a ronggyal törölte ki, mint amit a vécéjük tisztítására is használt. El tudják ezt képzelni?

– Mit művelsz? – kérdeztem aznap, amikor rajtakaptam. – Ez nem higiénikus!

Megrántotta a vállát.

– Ezek a vendégek alig adnak borravalót. Majd most megtanulják!

De ez teljesen illogikus. Mégis honnan tudhatnák a vendégek, hogy a főszobalány épp most kent szét némi mikroszkopikus méretű fekáliát a mosdókagylójukon? És honnan tudhatnák, hogy ez azt jelenti, hogy több borravalót kellene adniuk?

– Ennek a nőnek a tisztessége a bányászbéka feneke alá szorult – mondta nagyi, amikor meséltem neki Cherylről és a vécétörlő rongyról.

Ma reggeli érkezésemkor a takarítókocsi még mindig tele volt szennyes, nyirkos törölközőkkel és előző napi használt szappanokkal. Egyet megmondhatok: ha én irányítanám itt a dolgokat, boldogan élnék a lehetőséggel, hogy újratölthetem a takarítókocsikat.

Eltartott egy ideig, míg utántöltöttem a készletem, és mire végeztem, Cheryl is megjelent végre a műszakjára, szokás szerint késve, vonszolva tunya lábát. Eltűnődtem, hogy ma is felsiet-e majd a legfelső emeletre, ahogy általában szokta, hogy „ellenőrizze a körletet”, vagyis hogy besurranjon a luxuslakosztályokba, amelyeket az én feladatom kitakarítani, és lelopja a nagyobb borravalót a párnákról, hátrahagyva nekem az aprót. Tudom, hogy ezt csinálja, bár bizonyítani nem tudom. Hát ilyen ember ő – csaló –, és nem a Robin Hood-féle. A Robin Hood-félék a nagyobb jó érdekében csennek, igazságot szolgáltatva azoknak, akiket megkárosítottak. Ez a fajta lopás indokolt, míg a másmilyenek nem. De félreértés ne essék: Cheryl nem Robin Hood. Egyetlen okból lop másoktól – hogy az ő kárukon kapaszkodjon fel. És ez azt jelenti, hogy élősködő, nem pedig hős.

Elmotyogtam kedvetlen sziámat Cherylnek, aztán üdvözöltem Sunshine-t és Sunithát, a velem egy műszakban dolgozó másik két szobalányt. Sunshine a Fülöp-szigetekről származik.

– Miért kaptad a Sunshine nevet? – kérdeztem, amikor először találkoztunk.

– A fényes mosolyom miatt – felelte, miközben csípőre tette az egyik kezét, és meglengette a tollseprűjét.

Akkor már láttam a hasonlóságot – hogy miben hasonlít Sunshine a napra. Sunshine élénk és ragyogó. Sokat beszél, és a vendégek imádják. Sunitha Srí Lankáról való, és Sunshine-nal ellentétben alig szólal meg.

– Jó reggelt! – köszöntöm, amikor egy műszakban vagyunk. – Jól vagy?

Egyet bólint, és egy-két szónál nem mond többet, ami nekem teljesen megfelel. Kellemes vele dolgozni, nem lazsál és nem piszmog. Nincs kifogásom más szobalányokkal kapcsolatban, feltéve, hogy jól végzik a munkájukat. És egyet mondhatok: Sunitha és Sunshine is tudják, hogyan kell makulátlan rendet rakni egy szobában, amit, szobalányok közt szólva, tisztelek.

Amint felszereltem a takarítókocsimat, átgurítottam a konyhába vezető folyosón, hogy meglátogassam Juan Manuelt. Ő remek munkatárs, mindig szívélyes és kollegiális. A kiskocsit a konyhaajtón kívül hagytam, aztán bekukucskáltam az üvegen. Már láttam is Juan Manuelt, az óriási mosogatógépnél állt, edényhalmokat küldve keresztül a gép gyomrán. A többi konyhai dolgozó sürgött, ezüst búrával fedett ételeket, frissen készült háromrétegű tortákat és egyéb dekadens finomságokat egyensúlyozva tálcákon. Juan Manuel felettesének nyoma sem volt, úgyhogy megfelelőnek láttam az időt, hogy belépjek. Átsurrantam a konyhán Juan Manuel munkaállomásáig.

– Szia! – mondtam valószínűleg túl hangosan, de azt akartam, hogy a masina zúgása ellenére is meghalljon.

Juan Manuel felugrott, és megfordult.

– Híjole, megijesztettél.

– Ráérsz most? – kérdeztem.

– Igen – válaszolta, beletörölve kezét a kötényébe. Átszaladt a nagy fémmosogatóhoz, felkapott egy tiszta poharat, megtöltötte jéghideg vízzel, majd átnyújtotta nekem.

– Ó, köszönöm! – mondtam. Ha az alagsor meleg volt, a konyha maga volt a pokol. Én nem tudom, Juan Manuel hogy képes végezni a munkáját órákig állva az elviselhetetlen hőségben és páratartalomban, félig elfogyasztott ételeket kapirgálva a tányérokról. Az a rengeteg pazarlás és az a sok baktérium. Mindennap meglátogatom őt, és mindennap próbálok nem belegondolni.

– Megvan a kulcskártyád. A 308-as szoba, korán kijelentkeztek ma reggel. Most fogom kitakarítani, hogy készen álljon, bármikor legyen is rá szükséged. Rendben? – Már legalább egy éve csúsztatok neki titkon kulcskártyákat, amióta Rodney elmagyarázta Juan Manuel szorult helyzetét.

– Amiga mía, nagyon köszönöm! – felelte Juan Manuel.

– Holnap reggel kilencig biztonságban leszel, amíg nem jön Cheryl. Elvileg semmi köze ahhoz az emelethez, de nála sosem tudhatja az ember.

Ekkor vettem észre a csúnya, vöröslő sebeket körben a csuklóján.

– Az meg mi? – kérdeztem. – Megégetted magad?

– Ó! Igen. Megégettem magam. A mosogatógéppel. Igen.

– Ez egy biztonsági résnek hangzik – mondtam. – Mr. Snow nagyon komolyan veszi a biztonságot. Szólnod kellene neki, és ő majd megnézeti a gépet.

– Nem, nem – válaszolta Juan Manuel. – Az én hibám volt. Oda tettem a karom, ahova nem lett volna szabad.

– Nos – mondtam. – Légy óvatos!

– Az leszek – ígérte.

A beszélgetés ezen része alatt nem nézett a szemembe, ami egyáltalán nem jellemző rá. Azt a következtetést vontam le, hogy biztos kínosan érzi magát a balesete miatt, úgyhogy témát váltottam.

– Hallottál mostanában a családod felől? – kérdeztem.

– Ezt az anyukám küldte tegnap. – Előhúzta telefonját a kötényzsebéből, és előhívott rajta egy fényképet. A családja Észak-Mexikóban él. Az apukája több mint két éve meghalt, aminek következtében a család szorult anyagi helyzetbe került. Juan Manuel pénzt szokott hazaküldeni, hogy segítsen. Négy lány- és két fiútestvére van, hat nénikéje, hét bácsikája és egy unokaöccse. Ő a legidősebb a testvérei közül, körülbelül velem egykorú. A fényképen az egész család szerepelt. Egy műanyag asztal körül ültek, és kivétel nélkül mosolyogtak a kamerába. Az édesanyja az asztalfőn állt, büszkén tartva egy grillezett hússal teli tálat.

– Ezért vagyok itt, ebben a konyhában, ebben az országban. Hogy a családom ehessen húst vasárnaponként. Ha anyukám találkozna veled, Molly, azonnal megszeretne téged. Édesanyám és én, mi egyformák vagyunk. Felismerjük a jó embereket, amikor meglátjuk őket. – Az édesanyja arcára mutatott a fotón. – Nézd! Soha nem hervad le a mosoly az arcáról, bármi történjék is. Ó, Molly!

Ekkor könnyek szöktek a szemébe. Nem tudtam, mit tegyek. Nem akartam több képet nézegetni a családjáról. Minden alkalommal, amikor láttam őket, furcsa érzés keletkezett a gyomromban, ugyanaz az érzés, ami akkor is elkapott, amikor egyszer véletlenül egy vendég fülbevalóját a lefolyó fekete nyílásába söpörtem.

– Mennem kell – mondtam. – Huszonegy szobát kell ma kitakarítanom.

– Persze, rendben! Örülök, amikor meglátogatsz. Hamarosan látjuk egymást, Miss Molly!

Kisiettem a konyhából a csendes, világos folyosóra, takarítókocsim tökéletes rendezettségéhez. Rögvest sokkal jobban éreztem magam.

Ideje volt benézni a Socialbe – ez a hotelben található étterem, bár és grill –, ahol Rodney kezdte a műszakját. Rodney Stiles, a főbártender. Rodney, a sűrű, hullámos hajával, fehér, keményített ingében, melynek felső gombjait ízlésesen kigombolva hagyja, felfedve egy kicsit tökéletesen sima mellkasából – nos, majdnem tökéletesen sima, leszámítva egy pici, kerek sebhelyet a szegycsontján. Akárhogy is, lényeg, hogy nem szőrös. Hogyan vonzódhat egy nő egy szőrös férfihoz, fel nem foghatom. Nem mintha előítéletes lennék. Csak azt mondom, hogy ha egy általam kedvelt férfi szőrös volna, én előkapnám a gyantát, és addig tépkedném róla a csíkokat, amíg tiszta csupasz nem lesz.

Ezt még nem volt alkalmam megtenni a valóságban. Eddig csak egy barátom volt, Wilbur. És bár neki nem volt szőrös a mellkasa, kiderült róla, hogy szívtipró. És hazug és csaló. Úgyhogy lehet, hogy a mellkasszőrzet nem is a legrosszabb dolog a világon.

Mélyen beszívom a levegőt, hogy kisöpörjem Wilburt a fejemből. Meg vagyok áldva ezzel a képességgel – hogy ki tudom takarítani az elmémet, ahogy egy szobával is tenném. Magam elé képzelek goromba embereket, vagy előhívok kényelmetlen pillanatokat, és kitörlöm őket. Huss! És már nyomuk sincs. Az elmém visszaállítva a makulátlan tökéletesség állapotába.

De ahogy most itt ülök Mr. Snow irodájában, várva, hogy visszatérjen, nehezemre esik tisztán tartani a fejem. Gondolataim rendre visszakanyarodnak Mr. Blackhez. Élettelen bőrének tapintásához az ujjaimon. És így tovább.

Belekortyolok a teámba, amely már kihűlt. Ismét a reggelemre fókuszálok, hogy felidézzek minden részletet… Hol is tartottam?

Á, igen! Juan Manuel. Miután otthagytam őt, a lifthez indultam a kiskocsimmal, felvíve azt az előcsarnokba. Kinyíltak az ajtók, és Mr. és Mrs. Chen álltak velem szemben. Chenék állandó vendégek, akárcsak Blackék, bár Chenék Tajvanról származnak. Mr. Chen szöveteket árul, úgy tudom. Mrs. Chen mindig vele utazik. Aznap egy borvörös színű ruhát viselt bájos fekete szegéllyel. Chenék mindig kifogástalanul udvariasak, ezt a tulajdonságot kivételesnek találom.

Azonnal nyugtázták a jelenlétem, ami, hadd jegyezzem meg, ritkaságnak számít a hotel vendégei körében. Még félre is álltak, hogy kiguríthassam a kocsimat a felvonóból, mielőtt ők belépnek.

– Köszönjük, hogy visszatérő vendégek, Mr. és Mrs. Chen!

Mr. Snow tanított rá, hogy a nevükön szólítva köszöntsem a vendégeket, hogy úgy kezeljem őket, ahogy a családtagjaimmal is bánnék.

– Mi köszönjük, hogy olyan szép rendben tartja a szobánkat! – felelte Mr. Chen. – Mrs. Chen hátradőlhet, amikor itt tartózkodik.

– Kezdek ellustulni. Maga mindent megcsinál helyettem – mondta Mrs. Chen.

Nem vagyok a figyelemhajhász viselkedés híve. Szívesebben fogadom a dicséreteket egy biccentéssel, vagy némán. Abban a pillanatban biccentettem, pukedliztem, és azt mondtam:

– Kérem, élvezzék az ittlétüket!

Chenék bevonultak a liftbe, majd az ajtók bezárultak.

Az előcsarnokban mérsékelt volt a forgalom, néhány új vendég érkezett, páran pedig kijelentkeztek. Első pillantásra tisztának és rendezettnek tűnt a helyiség. Nem igényelt beavatkozást. Néha azonban a vendégek széthagynak egy-egy újságot az asztalkákon, vagy leejtenek egy kávéspoharat a tiszta márványpadlóra, ahol aztán kifolynak az utolsó cseppek, és baljóslatú foltokat hagynak. Valahányszor ilyen szerencsétlen körülményeket tapasztalok, azonnal intézkedni kezdek. Szigorúan véve az előcsarnok takarítása nem az én dolgom, de ahogy Mr. Snow szokta mondani, a jó alkalmazott feltalálja magát.

A Social Bár & Grill ajtajához toltam a kiskocsimat, és leparkoltam. Rodney a bár mögött állt, egy újságot olvasva, amelyet kiterített a bárpult tetejére.

Fürgén besétáltam, hogy jelezzem, magabiztos és céltudatos nő vagyok.

– Megérkeztem – mondtam.

Rodney felnézett.

– Ó, helló, Molly! A reggeli újságokért jöttél?

– Feltételezésed száz százalékban helytálló. – Mindennap átvettem nála egy stósz újságot, hogy kézbesítsem őket a vendégek szobáiba, miközben a munkámat végzem.

– Láttad ezt? – kérdezte, rámutatva az előtte heverő napilapra. Rodney nagyon fényes Rolex órát hord. Ugyan nem vagyok márkaszakértő, de azzal azért tisztában vagyok, hogy a Rolex drága márka, ami bizonyára azt jelenti, hogy Mr. Snow elismeri Rodney kiemelkedő bártenderi képességeit, és többet fizet neki a szokásos bártenderi munkabérnél.

Ránéztem a szalagcímre, amelyre Rodney mutatott: „Családi viszály rengeti meg a black birodalmat”.

– Megnézhetem?

– Persze! – A cikket felém fordította. Számos fotó szerepelt benne, az egyik nagy képen Mr. Black volt látható klasszikus, kétsoros öltönyében, riportereket hárítva el, akik fényképezőgépeket toltak az arcába. A tetőtől talpig tökéletes megjelenésű, napszemüveget viselő Giselle a karjába kapaszkodott. Az asszony ruhájából ítélve a fénykép mostanában készülhetett. Talán tegnap?

– Úgy tűnik, vihar készülődik a Black családnál – mondta Rodney. – Az a hír járja, hogy a lánya, Victoria negyvenkilenc százalékos részvényese a Black üzleti birodalomnak, az apa pedig most vissza akarja szerezni azokat a részvényeket.

Átfutottam a cikket. Blackéknek három gyerekük született, már mindegyik felnőtt. Az egyik fiuk Atlantic Cityben élt, a másik Thaiföld és a Virgin-szigetek között repkedett, vagy akárhol volt is épp a buli. A cikkben Mrs. Black – az első Mrs. Black – csélcsapként jellemezte két fiát, és idézték, hogy azt mondta: „Az egyetlen módja, hogy a Black Ingatlan & Befektetés fennmaradjon, ha a lányom, Victoria, aki lényegében már most is irányítója a vállalatnak, legalább a részvények felének tulajdonosává válik.” A cikk a továbbiakban a Mr. Black és exneje között zajló csúnya jogi csatározást ecsetelte. Egy seregnyi másik iparmágnást is idéztek a cikkben, akik közül némelyek az egyik, mások a másik oldal mellett korteskedtek. Az írás utalást tett arra is, hogy Mr. Black két évvel ezelőtti második házasságkötése Giselle-lel – egy nővel, aki alig feleannyi idős, mint ő – jelentette a Black birodalom belső destabilizációjának kezdetét.

– Szegény Giselle – mondtam ki hangosan.

– Ugye? – válaszolta Rodney. – Nem hiányzik ez neki.

Felötlött bennem egy gondolat.

– Mennyire jól ismered őt, Giselle-t?

Rodney lekapta az újságot a bárpultról, becsúsztatta alá, majd kivett nekem egy friss köteget, hogy az emeletekre vigyem.

– Kit?

– Hát Giselle-t – mondtam.

– Mr. Black nem engedi neki, hogy lejöjjön ide a bárba. Neked valószínűleg több kapcsolatod van vele, mint nekem.

Ebben igaza volt. Így volt. Van. Valószínűtlen, de annál kellemesebb kapocs – talán még barátságnak is merném nevezni – alakult ki mostanában közöttünk, a fiatal és gyönyörű Giselle Black, a hírhedt ingatlanmogul második felesége és Molly, a jelentéktelen szobalány között. Nem beszélek sokat az egymásra találásunkról, mert Mr. Preston szállóigéje ugyanúgy vonatkozik az úrihölgyekre is, mint az úriemberekre: legjobb, ha csukva tartom a számat.

Vártam, hogy Rodney folytassa a beszélgetést, kellő távolságot tartva kettőnk között, amilyet egy egyedülálló, de nem túl kétségbeesett nő is tartana, ha romantikus érdeklődést táplálna az előtte álló partiképes agglegény iránt, kinek kölnije bergamottillatot és egzotikus, férfias titokzatosságot lehell.

– Molly, az újságjaid. – Rodney a bárpultra támaszkodott, amitől az alkarjában futó izmok attraktívan megfeszültek. (Mivel ez bár volt, és nem vacsoraasztal, a „le a könyököt az asztalról” szabály itt nem volt érvényben.) – És Molly, amúgy köszi! Hogy segítesz a barátomnak, Juan Manuelnek. Te tényleg igazán… különleges lány vagy.

Éreztem, ahogy a melegség hulláma szétárad az arcomon, mintha csak nagyi csipkedte volna meg az orcámat.

– Érted is megtenném ugyanezt, valószínűleg még többet is. Úgy értem, erre valók a barátok, nem? Hogy segítsük egymást a bajban.

Egyik kezét a csuklómra tette, és finoman megszorította. Az érzés rendkívül kellemes volt, és hirtelen ráébresztett, hogy milyen régóta nem érintett meg senki. De Rodney sokkal hamarabb visszahúzta a kezét, mint hogy készen álltam volna rá. Vártam, hogy mondjon még valamit, esetleg elhívjon egy újabb randira. Semmire sem vágytam jobban, mint egy második randevúra Rodney Stilesszal. Az első alkalom már bő egy évvel ezelőtt volt, és azóta is felnőttéletem egyik fénypontjaként tartom számon.

De hiába vártam. A kávésarok felé fordult, és egy friss kanna kávé készítéséhez fogott.

– Nem ártana most már menned – mondta. – Vagy Csernobil le fog bombázni.

Felnevettem – vagy inkább nyerítve/köhögve felröhögtem. De Rodney-val nevettem, nem pedig Cherylen, ami így bizonyára bocsánatos bűn.