Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

A kereset

Saar

Lanturlu hőstettei

A másvilág

A testvér

Hallali

Bosszú

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Henri Barbusse

A KERESZT
ÉS EGYÉB ELBESZÉLÉSEK

fordította
Balassa József

BUDAÖRS, 2021

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-327-9 EPUB
ISBN 978-963-559-328-6 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

az elektronikus kiadás az 1927. évi
magyar kiadás alapján készült

a borító Charles André Reyne (1873 - 1917) Chien de chasse
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

A kereset

Váratlanul rátámadva rohantuk meg Karaku (vagy valami ilyenféle nevű) falut. Nem volt más benne csak asszony, gyerek meg öreg. A lolóbék harcosai (valahogy ilyenféleképp hívták ezeket a fickókat) ez este, véletlenül, vadászatra mentek.

A sűrű félhomály leple alatt s mivel a mieink közül egyik csöndesen eltett a láb alól egy maskarát, akinek ráncos képe olyan volt, mint egy régi kisuvickolt csizma s aki a kerítés mellett leguggolva azt hitte, hogy őrzi a falut, észrevétlenül bemásztunk a faluba egészen a közepén levő térségig.

A házak mögé bújva, megtöltöttük és lebocsátottuk a puskákat, hogy fedezék mögül lőhessük le ezeket a mit sem sejtő árnyakat: egy részük köveken vagy a földön ült, mások meg ide-oda járkáltak.

Velem szemben a fal mellett a pádon két néger ült mozdulatlanul és némán, egészen közel egymáshoz, s míg a jobb felől ülőt célba vettem, azon törtem a fejem, hogy ugyan mi mondanivalójuk lehet egymásnak.

Jelt adtak! Egyszerre mindenfelől felhangzott a puskák ropogása. Nem tartott sokáig: ezek a fekete árnyak elmentek a másvilágra - azt hihette az ember, hogy elnyelte őket a föld vagy hogy szétoszlottak, mint a füst.

Meg kell vallanom, hogy nagyon durván intéztük el azoknak a megmaradt férfiaknak és nőknek a dolgát, akik, mint a patkányok házaikba húzódva megmenekültek a tüzelés elől. Az ilyen kilengés természetes és emberi a háborús színtéren s menti a győzelem öröme és az is, hogy ittasok voltunk; a faluházában ugyanis egy hordó pálinkára bukkantunk, amit egy nyomorult angol emisszárius adott el ezeknek a lolóbéknak. Ami engem illet, meg kell vallanom, hogy bennem az ott történteknek csak halvány emléke maradt meg De egy részletre jól emlékszem: arra a két feketére, aki szemben ült velem, amíg puskámat rendbe hoztam s amíg egyiküket kiválasztottam. Ezeket magam előtt látom: csaknem rájuk estem. A pad mellett, amelyen néhány perccel előbb oly furcsán, hallgatva ültek, úgy feküdtek, mint egyetlen holttest. Egy néger fiú és egy leány volt egymásba kulcsolódva, mint két kéz… Két szerelmes! A dolog, akaratom ellenére, folyton a fejemben motoszkált s ezen a nevezetes estén több ízben tréfálkoztam a dolgon.

Azután emlékezetem egyszerre megakad: dőzsölés, ordítozás, tánc, tréfás mulatozás, majd hirtelen éles fájdalom a koponyámon… Elesem… Aztán semmi.

*

Csak hat héttel később tértem magamhoz a kórházban, Saint-Louis-ban: egy reggel, amint kinyitom a szememet, körülöttem fehéres környezet és jodoform szag.

Lassanként; apró részletekben elmondták nekem, mi történt: csapatunk oktalanul sokáig maradt a meghódított faluban s ott helyben elaludtunk. A lolobék hazatérő harcosai lekaszabolták a mieinket, mind egytől egyig.

- És én? - kérdeztem.

Megmagyarázták, hogy véletlennek köszönhetem megmenekülésemet: egy összeomló ház maga, alá temetett s elrejtett. Másnap, expedíciós csapatunk visszafoglalta s eltörölte a föld színéről a falut, megölték a lolóbékat mind egy szálig s engem lábamnál fogva húztak ki a romok közül.

…Hát még azután? A kormányzó odajött az ágyamhoz és személyesen közölte velem, hogy megkaptam a becsületrend keresztjét.

Baj társaimat mind megölték és én kitüntetést kaptam! Ezen a napon kimondhatatlan izgalom és boldogság között aludtam el.

Nemsokára meggyógyultam és siettem haza a faluba a kereszttel, melyet kaptam. Álomképeket szőttem, elképzelve, hogy milyen arcokat mutatnak majd otthon: apám, anyám, a szomszédok. Volt barátaim, a szegény ördögök, nem mernek majd megszólítani; a művezetők a gyárban barátkoznak majd velem. Talán még a gazdag Mounier kisasszony is - az igaz, hogy öreg - eljönne hozzám feleségül.

A várva várt nap elérkezett: egy júliusi reggel útnak indultam Villeneuve-be, kissé bicegve, de büszkén felemelt fejjel, régi köpönyegemmel és az új kereszttel.

Micsoda fogadtatás, szent Isten! A pályaudvaron zenével vártak, s ott álltak sorban a leányok, a kicsinyek úgy öltözve, mintha bérmálásra mennének, a nagyok fehér menyasszonyi ruhában, zászlókkal és bokrétákkal. Egy hosszúkabátos, kipirult arcú úr megszólított, mikor még csak a lépcsőn voltam, és Vilvert gróf úr, akié a kastély és akin vadászruha volt, felém mosolygott. Az emberek lökdösték, taszigálták egymást s mondták: «Ez az!» mint mikor azt mondják: «Éljen á király!» És ebben a tömegben szüleim arca ragyogott; alig ismertem rájuk vasárnapi ruhájukban.