Bartis Attila

A nyugalom

– részlet –

alapdarab

© Bartis Attila, 2001

Szombat délelőtt tizenegykor volt a temetés, bár jobb szerettem volna várni vele még legalább néhány napot, hátha megjön Eszter, de felárért sem vállalták tovább a fagyasztást, valami új szabályzatra hivatkozott a nő az irodában, és kérdezte, hogy miért nem hamvasztatom el, az olcsóbb is, meg sokkal praktikusabb, akkor olyan időpontot választhatok, ami mindenkinek megfelel a családban, amire csak annyit mondtam, hogy nem égetem el az anyámat, inkább legyen szombaton, és kifizettem a háromnapi tárolást előre, amit számlázott, aztán beírta a szállítók könyvébe, hogy hétszáznégy-koporsós-szombat-Kerepesi, majd elém tett valami papírokat, és mutatta a golyóstollal, hogy hol írjam alá.

Különben amikor a nő az irodában ajánlotta a hamvasztást, egy pillanatra meginogtam, mert eszembe jutottak anyám hisztérikus tornamutatványai – nézd, így ülnek fel mind – mondta, és az ágya melletti tonettszék támlájába kapaszkodva mutatta, hogyan ülnek fel a halottak a kemencében, mert pár hónapja megnézett erről egy ismeretterjesztő műsort, és azóta rákezdett majd minden reggel, én pedig mondtam, hogy nyugodjon meg, anyám, nem lesz elégetve, és vigyázzon, mert kiborul a teája, de néhány nap múlva kezdte elölről, hogy a hamvasztás istentelen, és tudtam, hogy attól fél, hogy akit elégetnek, az nem támad fel, és ez tulajdonképpen tetszett, mert soha a büdös életben nem volt semmi köze Istenhez. Legutóbb aztán már követelte, hogy esküdjek meg, nem kerül krematóriumba, megtiltja, hogy elégessék, amire mondtam, hogy nem esküszöm semmire, szerencsére még tud járni, menjen el a közjegyzőségre, ott kap róla papírt, hogy őt nem szabad elégetni, és csak erre hagyta abba, mert tizenöt éve rettegett kilépni a lakásból.

Szóval egy pillanatig elképzeltem, amint felül, csak immár nem a tonettszékbe kapaszkodva, de aztán eszembe jutott Eszter, hogy hátha mégis visszajön, mert szerettem volna, ha látja az aszott testet, az utolsó éjszaka tövig rágott körmöket a görcsös ujjakon, rajtuk a hét emlékgyűrűvel, az évad Júliája emlékgyűrűtől a költészetbarátok emlékgyűrűjén át a moszkvai fesztivál emlékgyűrűjéig, amelyekről már régen lekopott az aranyozás, és zöldre vagy feketére színezték az ujjak tövét, attól függően, hogy rézből vagy alumíniumból készültek. Azt akartam, hogy lássa a lakktól ragacsos, szalmasárga hajat, amelyen évről évre egyre egyenetlenebbül kenődött el a festék, s amelyen már átderengett a fejbőr hamuszíne, a hullamerevségtől ismét feszes melleket, amelyekre hajdan alig másfél hónapnyi szoptatás után sót kent, nehogy a bimbók megnyúljanak, de leginkább azt szerettem volna, ha látja a halott tekintetet, azt a tekintetet, amely semmiben nem különbözött az élőtől, amelynek kékes derengése szombattól egy tizenöt éve üresen várakozó sír mélyét fogja bevilágítani, mert nem lehetett a szemét lecsukni.

Gyászjelentőre nem volt semmi szükség, hiszen már másfél évtizede nem voltak ismerősei, meg nem akartam, hogy Eszteren kívül bárki is kijöjjön a Kerepesibe. Egyébként is gyűlölöm a gyászjelentőket, volt belőlük vagy harminc anyám fiókjában. Elfelejtették törölni a nevét néhány protokoll-listáról, így még tavalyelőtt is hozott a postás egyet, ő meg napokig olvasgatta – szegény kis Winkler, pedig milyen ügyes Harpagon volt, hát nem borzalmas az élet, hogy még az ilyen kiváló színészek is, hogy nincs kivétel? Rémes. Egyszerűen rémes. Ezt sose feledd, fiam, ma Winkler, holnap te. Ebben nincs pardon.

Néha meg sorra előkotorta a fiókból valamennyit, és kipakolta őket az íróasztalára, egymás mellé, mint valami pasziánszt. Már zsírosak voltak a sok fogdosástól, akár a cigány asszonyok vetőkártyái, csakhogy azoknál jóval pontosabban ki lehetett olvasni belőlük a halál időpontját, meg hogy tragikushirtelenséggel vagy hosszúszenvedésután. Órákon át rendezgette a fekete szélű lapokat, időrend szerint, életkor szerint vagy éppen felekezeti hovatartozás szerint csoportosította őket, miközben mentateát ivott.

A protestánsok átlag hat és fél évvel kevesebbet élnek, mint mi. Ez azért nem véletlen. Az ilyesmi egyáltalán nem véletlen, fiam, mondta.

Bizonyára igaza van, anyám, de most dolgoznom kell, mondtam, és visszament a szobájába, és újra számolgatta, hogy kik élnek legtovább.

Előző vasárnap felolvasni mentem vidékre. Nem annyira a pénzért, sokkal inkább a légszomj miatt vállaltam el ezeket a meghívásokat. Bevásároltam, elkészítettem a meleg ételt, aztán rázártam az ajtót, és még a második kulcsfordítás után is hallottam, hogy mikorjössz?

Igyekszem, anyám, legkésőbb holnap este, a leves ott a hűtőben, ne felejtse el megmelegíteni, a tévét pedig kapcsolja ki éjszakára, mondtam el ismét, csak immár a dupla hevederzárral megerősített ajtónak, amire ő a dupla biztonsági láncot is rátette, s a maga szempontjai szerint nem ok nélkül, ahogy a maga szempontjai szerint nem ok nélkül tartott tűzoltó készüléket, meg fertőtlenítőszereket, meg Wertheim páncélszekrényt, és nem ok nélkül bontatta fel velem a postáját hetekig, amikor látta a tévében, hogy mi maradt egy miniszterelnökből vagy polgármesterből levélbontás után.

Cafatok, fiam, mutatták a cafatokat az íróasztal körül, mondta, és besietett a vécére, mintha tulajdonképpen csak azért bízná rám a borítékbontást, mert pisilnie kell. Aztán egy éjjel, persze, bezörgetett a szobámba, megállt a küszöbön, mert ha otthon voltam, soha nem lépett be, és rákezdett, hogy ezzel a bagófüsttel akarsz megölni, én meg mondtam, hogy mindjárt szellőztetek, anyám, de még mindig csak állt az ajtóban.

Mi baja, anyám, kérdeztem.

Tudod te azt jól. Ne olvasgasd a leveleimet. Ez az én életem, az én saját életem, amihez semmi közöd, érted? Én meg mondtam, hogy jó, ezután nem bontom fel őket, de most már tényleg feküdjön le, mert hajnali három van, és az utolsó hónapokban már nem írtam neki több levelet.

Gyalog mentem ki a pályaudvarra, alig harminc perc kényelmesen, és szükségem is volt erre a sétára. Rendszeresen sétáltam egyet, mielőtt bárhová mentem, ha csak a boltba is, mindig tettem egy kört a Múzeumkertben vagy a háztömb körül, amíg felkészülök azokra a mondatokra, amelyek nem azzal végződnek, hogy anyám. Bár ez így nem elég pontos. Nem pusztán másmilyen mondatokra, hanem másmilyen mozdulatokra, másmilyen lélegzetvételre is fel kellett készülnöm. Mindig amolyan senki földjének számított az első pár perc, hiszen tizenöt éve a mikorjössz és holvoltál között váltották egymást az évszakok, áradt ki a Duna és hullott darabokra egy szégyenbirodalom. Mikorjössztől holvoltálig történt minden: brókerek alapítottak vallásokat és mérlegképes könyvelők írták át János jelenéseit, tornádókat neveztek el énekesnőkről, meg földrengéseket politikusokról, tizenöt békenóbeldíj talált gazdára és ugyanennyi öregasszony szökött meg egy csónakkal a világ utolsó lepraszigetéről. Egyetlen mikorjössz és holvoltál között három szociális törvény és háromszáz műhold lépett életbe, Ázsiában három nyelvet nyilvánítottak holttá és Chilében háromezer politikai foglyot tüntettek el egy bányaomlás segítségével. Mikorjössztől holvoltálig ment csődbe a legközelebbi éjjel-nappali és járta szélhámos díjbeszedő a kerületet; vakult meg metiles csempészvodkától a régi postás és tört fel gejzírként a főcsatorna összes szennye. De ugyanezen két kérdés között rugdosta ki a házmester saját lánya hasából a magzatot, mert a tizennégy éves Emőke azt mondta, hogy ő szívből szereti a tornatanár bácsit, és nem akart abortuszra menni, és az apja akkor rúgta hasba először, amikor anyám megkérdezte, hogy mikorjössz, és amire hazaértem Esztertől, és azt hazudtam, hogy csak egy hangversenyen voltam, Emőke már túl is esett az első műtéten.

Úgy terveztem, hogy ha már elvállaltam ezt a felolvasást, akkor kibírom mindenestül, hiszen saját jószántamból megyek oda. Tehát ha lesznek kérdések, akkor válaszolok, elvégre azért hívják meg az embert egy falusi könyvtárba, hogy kérdéseket lehessen neki feltenni: miért ír, meg min dolgozik újabban, meg elégedett‑e az eddigi eredményeivel vagy többre számított? És le is jegyeztem néhány előregyártott választ egy cédulára, hogy ne ott kelljen törnöm a fejem, mert elég lassú vagyok, a rögtönzött válaszaim általában suták, és volt már úgy, hogy majd beledöglöttem a szégyenbe, amikor vállaltam egy élő televíziós beszélgetést, ahol három írót faggatott a műsorvezetőnő, és amikor rám került a sor, és én kellett megmondjam, hogy miért írok, akkor már csak arra tudtam gondolni, hogy anyám most otthon ül a tévé előtt, issza a mentateáját, és amikor hazaérek, majd megkérdi, hogy holvoltálfiam. És akkor azt mondtam az élő adásban, hogy az írás a gyávák öngyilkossága, de a következő pillanatban már éreztem, hogy ezt nem lett volna szabad, és a műsorvezetőnő rögtön le is csapott, hogy azért ő most kapásból egy lexikonra való írót tudna felsorolni, akik számára mégis inkább a kötél vagy a tehervonat jelentette az öngyilkosságot, és ettől kezdve már csak a másik két íróval beszélgetett, akik kétségkívül sokkal megfontoltabb válaszokat adtak, én meg harminc percig ültem némán a jupiterlámpák fényében, mintha szégyenpadon, egy félresikeredett mondat miatt. És amikor hazaértem, akkor anyám kérdezte, hogy holvoltálfiam, itt hagysz fél napra, még a tévé sem működik, én pedig tudtam, hogy nincs a tévénknek semmi baja, hogy műsor után egyszerűen eltekerte a csatornát, hogy úgy tehessen, mintha nem látott volna semmit.

Aztán hozzászoktam, hogy ilyen alkalmakra mindig legyenek nálam előregyártott válaszok, és egy ideje már az újságíróktól is elkértem írásban a kérdéseket, majd két-három éjszakám ráment, amíg valami elfogadható feleletet adtam arra a néhány miértre, amire az irodalmi lapok vagy hölgymagazinok olvasói kíváncsiak lehetnek. Nem mintha ezek a válaszok kimerítőek lettek volna, sőt, tulajdonképpen jóval távolabb álltak az igazságtól, mint egy kusza magamsemtudom vagy énistudniszeretném, de legalább érthetőek és ötletesek voltak, így nem kellett szégyenkeznem miattuk, na mindegy, szóval úgy döntöttem, hogy majd igyekszem megfelelni azoknak az elvárásoknak, amelyek egyébként teljesen jogosak, és ha a felolvasás után lesz töltött káposzta meg pálinkázgatás, akkor én is elpálinkázgatok, nem színlelek rosszullétet, mint fél éve, amikor meg akartam úszni a községi polgármesterrel és sleppjével elköltendő vacsorát, aztán a színlelés olyan jól sikeredett, hogy már rég a vasútállomás melletti kocsmában voltam, de még mindig nem tudtam abbahagyni.

A bakter vitt haza magával, náluk töltöttem az éjszakát, és a férfi ahányszor kiment átlendíteni a váltókart, az asszony annyiszor cserélte a borogatást a homlokomon.

– Ez most az éjféli gyors – mondta, és rám terítette a kútvizes kendőt.

– Ez most az egyhúszas személy – mondta, és ismét a vödörbe mártotta a rongyot. A háromtizenötös teherkor pedig azt üvöltöztem neki, hogy sós a csöcsöd, te ribanc, a nő meg sírva fakadt, és könyörgött a férjének, hogy üljön kerékpárra és menjen orvosért, de a férfi mondta, hogy orvosra semmi szükség, mert ez senki másra nem tartozik, csak rám, meg arra, akinek üvöltözöm.

A tíznegyvenötös dübörgésére ébredtem, már nem volt semmi bajom, a bakter a muskátlis ablak párkányára dőlve szunyókált egy széken, a tarkójára csúszott vasutassapka védte nyakát a nyári naptól, az asszony pedig elém tette a hagymás rántottát egy bögre teával, leült az asztal túlsó végéhez, és némán nézte, ahogy eszem, miközben borsót vagy babot hüvelyezett. Percekig nem lehetett mást hallani, csak a bakter hortyogását, a borsó- vagy babszemek esőkopogását a mosdótálban, meg az evőeszközt, amint a tányéromhoz koccan, mintha ez a három hang töltené be az idők kezdete óta a világmindenséget. És a villa mindig akkor koppant a cseréptálhoz, amikor a nő kezében egy újabb hüvely felpattant, így játszottuk a mindenséget betöltő muzsikát mi hárman, amíg meg nem szólalt a váltócsengő, vagy el nem fogyott a rántottám, vagy meg nem telt a lavór babbal, erre már nem emlékszem, de ez mindegy is.

– Van cigarettája? – kérdezte az asszony.

– Majd veszek a büfékocsiban – mondtam.

– Nincs büfékocsi – mondta, és kivett három szál Symphoniát a férje zsebéből.

– Köszönöm – mondtam.

– Ezt is tegye el – mondta, és neszkávét töltött egy olimposzos flakonba.

– Köszönöm – mondtam.

– Vigyázzon magára – mondta.

– Köszönöm – mondtam, és a tizenkettőtízes személy már hozott is vissza Pestre, pedig egy pillanatra sikerült elképzelnem, hogy soha. Hogy a MÁV-nak biztosan van valahol még egy ilyen szolgálati szobakonyhája meg szolgálati kiskertje valamelyik vasúti elágazásnál.

És amikor hazaértem, anyám nem volt hajlandó köszönni, mert fél napot késtem. Csak ült odaát a hangyás tévéképernyő előtt, csörömpölve kavargatta a mentateát, bevette a Valerianacseppet, majd a hajdani öltözőjéből lopott tükör előtt megigazította selyempongyoláját, aztán az előszobában zakatolt a két biztonsági lánccal, és csak utána állt meg az ajtóm előtt. Percekig hallgattam ziháló lélegzését, éreztem verítéke mandulaillatát, és tudtam, hogy most készül fel a mondókájára, és én is letettem a tollat, és előrefogalmaztam, mert így szoktuk meg, aztán végre bezörgetett.

Holvoltálfiam, kérdezte, pedig pontosan tudta, hogy hol voltam.

Vidéken olvastam fel, anyám.

Megtiltom, hogy ezt a sok szemetet felolvasd.

Miért szemét, anyám?

Tudod te azt jól. Ne írj rólam több nekrológot.

Ezek novellák, anyám.

Undorító, amiket írsz. Szemét. Gyalázatos szemét. Ez mind csak a te korcs képzeleted szüleménye.

Lehet, anyám. Talán igaza van, de most már feküdjön le, mert elmúlt három, mondtam, és a saját szempontjai szerint tényleg igaza volt, hiszen még ismerőseim nagy része is úgy képzelte, hogy anyám évek óta halott. Elismerő kritikák folyondára nőtte be a neki állított emlékművet, egyéjszakás, sápadt szeretők puhatolóztak utána, én pedig válasz helyett felöltöztem, és megkérdeztem, merre találom a legközelebbi buszmegállót, mert semmi értelme nem lett volna két coitus között elmesélni, hogy anyám, köszöni, jól van, mindössze évek óta nem lépett ki még a gangra sem.

Csak oda, szóltam a Keletiben a pénztárosnőnek, mert retúrt akart adni, én meg soha nem vettem retúrt. Ráadásul elnéztem a menetrendet, kiderült, hogy ezzel a járattal át kell szállnom valahol az Alföld közepén, és egy pillanatig arra gondoltam, hogy telefonálok vagy küldök egy sürgönyt, és váratlan betegségre hivatkozva lemondom a felolvasást, mert negyven perc várakozás a magyar pusztában számomra felér negyven nappal. A legmeddőbb kősivatagot is többre tartom Európa éléskamrájánál. Tulajdonképpen gyűlölöm a hullámzó búzamezőket, bár erre nincs semmi különösebb okom, egyszerűen így alakult. Van, aki a hegyvidéket rühelli, más a tengert, én a pusztát, ennyi az egész. Szóval kiderült, hogy át kell szállnom, és legszívesebben visszafordultam volna, de eszembe jutott az elmúlt éjszaka szégyenletes üvöltözése, és akkor mondtam a nőnek, hogy mégis kérem a jegyet, és azzal nyugtattam magam, hogy jól jön az a negyven perc várakozás, legalább még lesz időm átnézni azt a szöveget, amit majd este felolvasok. Aztán meg az jutott eszembe, hogy annak idején ugyanerről a vágányról indult Judit Belgrádba, meg hogy a napokban múlt tizenöt éve. Hogy kerek tizenöt esztendeje hordom a patikából anyámnak a vitaminokat és Valerianacseppet, a drogériából az ajakrúzsokat, körömlakkokat és hajfestékeket, hogy tizenöt esztendeje ül a tévé szürke fényében vagy áll a tükör vakfoltjai előtt. Ha úgy vesszük, már évek óta halott. Egy közönséges hulla, aminek fodormentafőzettel veszik el a szagát és alapozóval kenik emberszínűre a bőrét. Réges-rég lejárt gyászjelentőkkel pasziánszozó hulla. Tizenöt évfolyamnyi Rádiótévéújságot, Patikahírmondót meg Életéstudományt összegyűjtő hulla. Ott gyűjtötte a vacak újságokat a cselédszobában a mégjólehetvalamire üvegcsékkel és kárérteolyanszép bonbonosdobozokkal együtt. Hiszen így élt: gyűjtögette a kacatokat és levelezett a nővéremmel, nem sejtvén, hogy már csak velem levelezik. Hogy bal kezem írását talán szakértők sem különböztetnék meg nővérem jobb kezének éles, kegyetlen betűitől. S hogy ismerőseim postázták a leveleket Antwerpenből, Bombayből vagy New Yorkból, mert azt hazudom nekik, hogy gyűjtöm a külföldi bélyegzős borítékokat.

Tizenöt éve jött meg Judit utolsó képeslapja, amit még valóban ő küldött: Tisztelt Anyám, ha látni kíván, akkor majd ne csukják le a szemét – írta Caracasból, és attól kezdve csak a banki átutalások érkeztek egy zürichi bankból minden hónap hetedikén, egy svájci óramű pontosságával és a svájci banktitok csendjével, mert havi ötszáz frank még a legaljasabb anyáknak is jár. Így aztán Caracas óta én írtam bal kézzel leveleket, és ügyeltem, hogy se megbocsátás, se számonkérés ne legyen bennük, pusztán életjelnek szántam őket egy élve eltemetett lánytól egy élve eltemetkezett anyának. Tisztelt Anyám, ebben a hónapban Stockholmban lesz három fellépésem, majd karácsony körül újra írok, az öcsémet üdvözlöm, és természetesen magát is – írta a bal kezem, mert másnap éppen Stockholmba utazott valaki, a jobb kezem pedig cafattá roncsolta a csikket a hamutálban.

Néhány héttel nővérem gyalázatos temetése után már egyértelművé vált, hogy anyám nem pusztán a migrénje miatt nem lép ki a lakásból, hanem immár nem fog innen kilépni soha többé. Hogy mostantól egy nyolcvankét négyzetméteres, északi fekvésű, lopott színházi díszletekkel berendezett kriptában fog élni, ahol Lady Macbethé a fotel, Laura Lenbaché az ágy és Anna Karenináé a komód. Ahol még a vécé ülőkéje is egy megbukott előadásból származik, a budilánc végén pedig ott fityeg a vasfüggöny zsinórjának aranybojtja. És akkor azt gondoltam, hogy néhány levél talán segíthet, csupán azzal az eggyel nem számoltam, hogy anyám ezekre majd válaszol. Hogy halottá nyilvánított és gyalázatos módon eltemetett lányával levelezésbe kezd. Ez eszembe sem jutott, egyszerűen nem volt logikus, és akkoriban még úgy számítottam a logikára, mint egy vakvezető kutyára, vagy inkább, mint egy jól karban tartott tolószékre, ami sose hagy cserben. Eskü alatt vallottam volna, hogy logika vezérli cselekedeteinket, és le is rajzoltam addigi életünk ok-okozati láncát: hogy melyik mondatra mi következett, melyik gesztust mi előzte meg, mert rögeszmésen hittem az ilyesmiben. Rajzolgattam az ábráimat és írtam a jegyzeteimet, számba véve mindent nővérem emigrálásától az utolsó, caracasi képeslapig. Attól kezdve, hogy tizenkilenc évesen egy szál mesterhegedűvel éjszaka elhagyta a belgrádi szállodát, két nap múlva pedig a kontinenst, egészen addig, amíg anyám halottá nem nyilvánította, és meg nem rendezte lánya temetését a Kerepesi temető legvégében, a folyondárokkal benőtt gyereksíroknál.

Aztán egyszer csak nem voltam képes leírni, hogy a kölni dómban lesz fellépésem, és nem azért, mert nem volt fellépésem a kölni dómban, hanem, mert a harmadik vagy negyedik levelem után anyám válaszolgatni kezdett Juditnak.

Ezt légy szíves, tedd postára, fiam, mondta.

Persze, anyám, úgyis arrafelé megyek, mondtam, és megfagyott ereimben a vér, és attól kezdve ott sorakoztak bontatlan válaszai íróasztalom fiókjában, hiszen nem volt amiért postára vigyem a seholnincs szállodáknak, sosemvolt koncerttermeknek címzett borítékokat. És tudtam, hogy nem szabad elolvasnom ezeket a leveleket, mert hátha olyasmi áll bennük, amit képtelen leszek szó nélkül hagyni, és akkor kiderül, hogy az élve eltemetett lánya helyett már hónapok óta velem levelezik.

Egyszer a közértbe menet levittem a Párizsba meg Velencébe meg Kairóba címzett borítékokat a szemetesbe, és már a sarkon voltam, amikor a Múzeumkert mögül meghallottam a köztisztaságiak teherkocsijának dohogását, és visszarohantam, hogy kivegyem a leveleket a háztartási hulladékok közül.

– Még ne! – üvöltöttem a foszforeszkáló köpenyes férfinak, mert már éppen akasztotta volna rá a kukát a hidraulikus emelőkarra. Nem volt különösebben meglepődve, valószínűleg gyakran megesik, hogy valaki a zúzógép szájából akarja kicibálni, amit néhány perce a szemétbe vetett.

– Minden megvan? – kérdezte, amikor előkotortam a kávézaccos borítékokat.

– Igen, minden megvan – mondtam, és akkor kiderült, hogy nem csak elolvasni, de kidobni sem vagyok képes anyám válaszait, és tudtam, hogy ezt abba kell hagyni, hiszen egyébként sincs az egésznek semmi értelme: hiába ír Judit szinte havonta, anyám még a spalettákat sem nyitja ki.

Aztán pár nap múlva ment valaki Kölnbe, és én képtelen voltam leírni, hogy tisztelt anyám, a kölni dómban lesz fellépésem, szóval már akkor be akartam fejezni ezt a nyomorúságos hazudozást, de egy éjjel csapzott hajjal, szétrágott ajakkal berontott a szobámba, és üvöltözött, hogy ne merjem elsikkasztani a postáját. Követelte, hogy azonnal adjam oda a lánya leveleit, én pedig mondtam, hogy nyugodjon meg, anyám, Judit bizonyára Sydney-ben vagy valahol Új-Kaledóniában koncertezik, és onnan sokkal lassabban ér ide a posta. Aztán másfél hét múlva Isztambulból írt a nővérem, mert Pintérék a földszint kettőből Varsó helyett újabban Isztambulba jártak bőrkabátokért.

Igen, valószínűleg helyesebb lett volna, ha nem rendelek Pintéréktől egy vacak bőrkabátot csak azért, hogy mellesleg megkérhessem őket egy levél postázására, hanem abbahagyom ezt az egészet, de nem voltam rá képes. Sőt, tulajdonképpen hálás voltam anyámnak, amiért kikövetelte Judit leveleit. Már-már ugyanúgy vártam a postát, mint ő, hiszen úgy szoktuk meg, hogy én bontom fel a borítékot, aztán együtt olvassuk azt a néhány sort a konyhában.

Tisztelt Anyám, a héten három koncertet adok Tel-Avivban, onnan Damaszkuszba megyek, az öcsémet üdvözlöm – írta Judit, mert fogalmam nem volt róla, hogy azok a nyomorultak csak tűzszünetet kötöttek, ami a maga módján még háború. Hogy a turistának választania kell: vagy Izrael, vagy Szíria. És ezt Brennerék is csak a szír követségen tudták meg, ahonnan két lábbal rúgta ki őket a konzul, amikor meglátta az útleveleikben az izraeli vízumot. De a két boríték már náluk volt, és úgy gondolták, hogy legalább lesz két zsidó bélyegzőm, és Judit damaszkuszi levelét Haifából adták fel, de anyám szerencsére nem vette észre, mert nem sok fogalma volt a zsidó meg az arab írásjelek közötti különbségről. Szóval nem vett észre semmit, hanem kihozta a világtérképet, amit tőlem kapott, és segítettem megkeresni Damaszkuszt, ő pedig egy fekete filccel beikszelte a várost, és a térkép akkor már tele volt keresztekkel meg dátumokkal, már olyan volt, mint valami társasjáték, valami gazdálkodjokosan, csak itt nem panellakás, hanem hangversenytermek meg luxusszállodák, nem HÉV, hanem Lufthansa vagy KLM, és nem dobókockával, hanem vártuk a postást. Szóval így utazta be nővérem a világot egy konyhaasztalra terített térképen, mint valami fröccsöntött játékbábu, amivel anyám lép, de én mondom meg, hogy hova. És évekig úgy terveztem, hogy egyszer majd Budapestet kell beikszelni, és az lesz ennek a játéknak a vége, mert így logikus, de aztán kiderült, hogy ezt is elszámoltam… … …

BARTIS ATTILA 1968-ban született Marosvásárhelyen, 1984-óta Budapesten, 2014 óta részben Jáván, Yogyakartában él. Író, fotográfus.

Könyvei

A séta (regény, 1995)

A kéklő pára (elbeszélések, 1998)

A nyugalom (regény, 2001)

Anyám, Kleopátra (dráma, 2003)

A Lázár apokrifek (tárcanovellák, 2005)

A csöndet úgy (naplóképek, 2010)

Bartis Attila – Kemény István: Amiről lehet (2010)

A vége (regény, 2015)

A világ leírása, részlet (fotóalbum, 2016)

A szigeteken (fotóalbum, 2018)

Az eltűnt idő nyoma (2019)

A sorozatban megjelent kötetek

Bartis Attila: A nyugalom

Bereményi Géza: Azóta is élek

Bodor Ádám: Sinistra körzet

Dragomán György: A fehér király

Annie Ernaux: Évek
(Lőrinszky Ildikó fordítása)

Esterházy Péter: Egy nő

Garaczi László: Arc és hátraarc

Gabriel García Márquez: A szerelemről és más démonokról
(Székács Vera fordítása)

Grecsó Krisztián: Vera

Daniel Kehlmann: A világ fölmérése
(Fodor Zsuzsa fordítása)

Krasznahorkai László: Sátántangó

Rakovszky Zsuzsa: A kígyó árnyéka

Tóth Krisztina: Pixel

Ljudmila Ulickaja: Szonyecska
(V. Gilbert Edit fordítása)

Vida Gábor: Egy dadogás története

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Dávid Anna
Korrektor Balogh Emerencia
A borítót Pintér József tervezte
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

ISBN 978 963 14 4701 9
ISSN 3058-1532

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2025
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL

Tartalom