M. Tayyib Gökbilgin

HATALMI HARCOK EURÓPÁBAN

Oszmán–magyar kapcsolatok

Fordította
Çeliktaş Zsuzsanna, Pál Laura,
Schmidt Szonja Emese, Tasnádi Edit

Támogató

A kiadvány
Altay Gökbilgin
támogatásával jelent meg

Impresszum

Napkút Kiadó Kft.
1027 Budapest, Fazekas u. 10–14.
Telefon: (1) 787-5889
Mobil: (70) 617-8231
E-mail: napkut@gmail.com
Honlap: www.napkut.hu

Fordította: Çeliktaş Zsuzsanna, Pál Laura,
Schmidt Szonja Emese, Tasnádi Edit
Szerkesztő: Martzy Réka
Szöveggondozó: Kütsön Nikolett
Tördelőszerkesztő: Szondi Bence

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
M. Tayyib Gökbilgin: Osmanlı Macar İlişkileri,
Kronik, İstanbul, 2019

© M. Tayyib Gökbilgin jogutódja, 2023
© Çeliktaş Zsuzsanna (Bevezetés, Kiadói előszó, I–II. fejezet), 2023
Pál Laura (III. fejezet), 2023
Schmidt Szonja Emese (IV–XI. fejezet), 2023
Tasnádi Edit (XII–XIII. fejezet), 2023
© Napkút Kiadó, 2023

ISBN 978 615 6555 44 1

Bevezetés

Édesapámat egész életén végigkísérte magyarságszeretete, mely egyetemi évei alatt a hungarológia és történelem szakokon elsajátított latin, francia és német nyelvek segítségével, valamint drága tanáraitól, Rásonyi Lászlótól, Németh Gyulától és Fekete Lajostól kapott tudással egy időben alakult ki. Ez a szeretet ösztönözte őt tudományos, társadalmi és kulturális tevékenységei során.

Az oszmán és a magyar állami levéltárban végzett kutatásai, valamint az eredeti dokumentumok használata növelte írásainak és műveinek értékét, és fontos forrásművekké tette őket. Az akkori oszmán–magyar korral foglalkozó történészek többször hangsúlyozták ezt elismerő leveleikben, és munkáit mindig referenciaként használták, főként Nagy Szulejmán szultánnal és korszakával foglalkozó műveikben.

Jelen könyv tartalmazza ezen munkáinak nagy részét. Ezzel párhuzamosan készülünk kiadni egy másik könyvet, mely apám 1936 és 1981 közötti „magyar kapcsolatait” foglalja majd magába. Ez a második könyv, a török és magyar eredeti dokumentumok feldolgozásával, kronologikus sorrendben fogja tartalmazni tanulóéveitől kezdve tanáraival, barátaival és tanítványaival folytatott levelezéseit, az összes kongresszus, szimpózium, szeminárium emlékülés és konferencia átiratait, melyeken részt vett, valamint a Magyar Rádió és Televízióban tartott beszédeit, riportjait, a magyar sajtóban megjelent visszajelzéseket, a magyarországi utazásairól szóló jelentéseit, a magyar tudományos intézményekkel folytatott levelezéseit és a Magyar–Török Baráti Társasághoz fűződő viszonyát.

Ez a következő könyv segít majd nyomon követni a tudós mindennapi életét, problémáit, és átélni azokat a napokat, amelyeket ő is átélt. Ezek életem legizgalmasabb pillanatai; egy hatalmas kaland!

Negyvenöt évnyi időszak kronologikusan rendezve lehetővé teszi számunkra, hogy bepillantást nyerjünk a korszak ismeretlen, titkos, politikai és társadalmi aspektusaiba is. Sajnos az összes magyar történész, akivel egyeztettem, szomorúan közölte, hogy nincsenek levelezéseik kedves török professzorukkal, és hogy amik voltak is, azokat az utóbbi időszakban megsemmisítették.

A készülő könyv segítségével filmszerűen nyomon követhető lesz Édesapám 45 évnyi magyar világa, de a kulturális ismeretek mellett a korszak gazdasági helyzetébe is betekintést nyerünk

Egy ilyen munka a magyar történelem egyes sötétebb időszakainak pontosabb feltárásában is segítségre lehet. Fontos tisztában lennünk a magyarok küzdelmeivel, különösen a tudósok által tapasztalt nehézségekkel ebben a korszakban, melyekre a tudósok levelezéseire nem egyszer rávilágítanak, és néhány olyan ténnyel, melyek a mai napig titokban maradtak. A magyar kulturális szféra nagyon érzékenyen viszonyul ehhez a kérdéshez, és nagy kíváncsisággal áll elébe, hogy megismerhesse a magyar történészek múltbeli tapasztalatait.

Nagy örömmel tölt el azzal a jó hírrel szolgálnom, hogy a szóban forgó kötet elérte a végső formáját, így rövid időn belül be fogjuk tudni mutatni Önöknek.

Szeretnék köszönetet mondani az Isztambuli Magyar Kulturális Központ igazgatójának, dr. Fodor Gábor úrnak, aki támogatta az első könyv kiadását, valamint a Kronik Kitap Kiadónak és különösképp Adem Koçal úrnak, aki idejét nem sajnálva minden erőfeszítést megtett, hogy ez a kötet megjelenhessen.

Ezt a művet és a másik könyvet, amelynek előkészítésén dolgozom, a török–magyar barátság és szeretet jegyében szeretném bemutatni. Boldogsággal tölt el, ha sikerült bemutatnom a török–magyar barátságnak és szeretetnek csak egy aprócska részletét is a tulajdonomban lévő dokumentumokból összeállított „45 évnyi emléksorozattal”. Ugyanis otthonunkban, egészen kicsi korom óta ezekkel az érzésekkel nőttem fel!

M. Altay Gökbilgin

Irvine, 2019. augusztus 27.

Kiadói előszó

A kora újkori és újkori hatalmi harcok egyik meghatározó helyszíne Közép-Európa központja, Magyarország volt. E magyarok lakta terület hosszú évszázadokon keresztül az oszmánok és a Habsburg-uralkodóház közötti katonai-politikai csatározások és egyezkedések történelmi színteréül szolgált.

Az oszmán–magyar viszony a 14. században az oszmánok balkáni térnyerésével kezdődött, majd a mohácsi csata után új formát öltött. A 16. században az oszmánok Duna menti politikájának jelentős tényezőjévé váló magyarokkal a kapcsolat a következő századokban egyre erősödött. A 17. század elejétől a magyar függetlenségi mozgalmak vezetői, mint Bocskai István, Bethlen Gábor, Thököly Imre és Rákóczi Ferenc, az Oszmán Birodalom pártfogásában látták a szabadságuk és nemzetük megmaradásának zálogát, így vált a két nép közti kapcsolat szorosabbá. Ékes példája ennek, hogy az 1848-as szabadságharcban részt vevő és győzni nem tudó bujdosók az oszmánokhoz menekültek, akik befogadták őket, mire az akkori osztrák és orosz államok közösen protestáltak, és a kiszolgáltatásukat követelték. Abdülmedzsid szultán azonban azt a feleletet adta, hogy ha egy magyarért akár ötvenezer oszmán életet kell adnia, akkor is megvédi őket.

M. Tayyib Gökbilgin, az oszmán–magyar kapcsolatok egyik legjelentősebb törökországi kutatója jelen munkájában e közös történelemnek ered a nyomába. A történész tizenhárom tanulmányát magába foglaló kötete a török hódoltság korával kapcsolatos általános gondolatokkal kezdődik. Ezt követően kitér a II. Murád szultán (1421–1451) uralkodása alatti európai keresztény egység gondolatára, majd a II. Bajazid szultán idején kötött oszmán–magyar béke pontjait értékeli. A következő öt fejezetben Gökbilgin a mohácsi csata után fordulóponthoz érő oszmánok Duna menti politikáját és a Magyarországon kiépülő oszmán vezetést elemzi részletesen. Tárgyalja I. Szulejmán szultán katonai és politikai beavatkozását az európai erőtérbe, az oszmánoknak a dunai és a földközi-tengeri politikája közötti egyensúlyozását, a szigetvári veszedelmet, valamint tanulmányozza Buda oszmán vezetését, Kara Üvejsz pasa budai beglerbégségét. A könyv utolsó részében az Oszmán Birodalom pártfogását és a magyar függetlenségi mozgalmak vezetőivel kialakított baráti viszonyát ismerteti. Ír Bethlen Gábor erdélyi fejedelemmé választásáról, Thököly Imrének az oszmán–osztrák kapcsolatokban vállalt szerepéről, II. Rákóczi Ferencnek és a magyar bujdosóknak az oszmánokhoz való meneküléséről, és áttekinti a különböző fokon álló 19. századi oszmán–magyar kapcsolatokat.

A kötet kiadásának előkészületeikor az eredeti szövegek keretét meghagyva, csupán az érintett helységnevek helyesírása, valamint a lábjegyzetek formája került kiigazításra. A mű megjelenésében nyújtott fáradhatatlan segítségéért és támogatásáért nagy hálával tartozunk Prof. M. Tayyib Gökbilgin fiának, Mehmet Altay Gökbilginnek, valamint köszönet illeti az isztambuli Magyar Kulturális Központot.

I.

Néhány jegyzet a magyarországi török hódoltság időszakáról

Régóta ismert tény, hogy a balkáni népek és a magyarok időről időre keserű szájízzel emlegetik fel az oszmán hódoltság korát és azt, hogy ennek a következményeként nem tudtak időben és kellőképpen közel kerülni a nyugati civilizációhoz. Mégis néhányan közülük pár jelentéktelen helyi eseményt így vagy úgy magyarázva arról beszélnek, hogy a nyugati kultúra és az európai civilizáció szerepét próbálják előtérbe helyezni, amikor a barbárok – különösképpen a törökök – elleni védekezésről esik szó. Ezek a gondolatok, amelyek a tudományos módszerek és a kritikai hozzáállás mellőzésével születtek meg, a fanatikus keresztény mentalitás különböző céljainak hatását tükrözik tér és idő függvényében. Ez pedig azt mutatja, hogy akik ezt a kijelentést tették, még romantikus korszakukat élik. Még ha ezeknek a lehetséges kijelentéseknek, melyeknek ismerjük a jellegét, nem is tulajdonítunk nagy jelentőséget, azért nem hagyhat minket teljesen közömbösen.

Az ókori görögök és rómaiak az idegen népeket „barbárnak” nevezték, így ezt az elnevezést használták a népvándorlás korában, az 5. században a germánokra és a szlávokra. Leginkább azonban a keletről érkező és a nyugattal érintkezésbe lépő urál-altaji törzsek egyfajta „antik-toposz” elnevezésévé vált ez a kifejezés, ugyanakkor ez a népesség szervezettségét, harcmodorát és állattartó kultúráját tekintve különösen fejlett civilizációval rendelkezett.

Időszámításunk előtt a híres görög történész, Hérodotosz a szkítákról azt mondta, hogy „nagyon hősies, ám nagyon kegyetlen nép”. A kulturális morfológia tudósai (Richthofen, Laufer, Alföldi) szerint a fejlett technikával és képzőművészettel rendelkező szkíták tipikus „lovas nomád” karaktert mutatnak, és hogy az irányító közösség az altájiak, ebből kifolyólag a törökök voltak. Noha ezeket a tulajdonságokat a gótokról is elmondják, a hunokra, avarokra, magyarokra és a különféle török etnikumú népekre is átöröklődtek, és a keresztény történészek további kiegészítéseket tettek hozzá. Attila hunjai, akik Európa nagy részét meghódították, a Római Birodalom uralmát meggyengítve Európát egy államként, békességben próbálták fenntartani, és az akkori szomszédaikhoz képest nem alacsonyabb, épp ellenkezőleg, egy magasabb rendű civilizációt képviseltek. Ezt bizonyítja egyrészt a világhódító uralkodót nomád palotájában meglátogató bizánci történész, Priszkosz rétor részletes leírása.[1] Másfelől pedig köztudott, hogy Attila, annak ellenére, hogy egészen Rómáig eljutott, nem próbálta elfoglalni és elpusztítani, mint ahogyan egy kis idővel később a vandálok tették, hanem a kulturális alkotások tiszteletével és becsben tartásával is népe civilizáltságáról tett tanúbizonyságot. Számos feljegyzéssel rendelkezünk arról, mekkora szerepet játszottak az avarok Európában, így például a szláv népek felzárkóztatásában a Duna mentén és Kelet-Európában. Tulajdonképpen az avaroknak köszönhető a térség mai etnikai összetételének kialakítása.[2]

Másfelől az iszlám kultúrkörbe belépő törökök, miután elsajátították ezt a kultúrát, adottságaikat kihasználva erősen befolyásolták az iszlám vallás fejlődését, hozzájárultak annak védelméhez és terjesztéséhez. Azt a magas szintű kultúrát, amit képviseltek, úgy fogadtatták el azokkal a szétesett és visszamaradott nyugati társadalmakkal, hogy közben nem romboltak és nem pusztítottak, hanem éppen ellenkezőleg, ahogyan a történelem is tanúskodik róla, konstruktív és egyesítő módon, azaz civilizáltan cselekedtek.[3]

Ha ez így van, mi az oka és háttere a fenti állításoknak? A kérdést szűkebb keretbe helyezve vizsgáljuk meg az oszmán törökök nyugat felé haladását, illetve a magyarok helyzetét, akik szintén éltek ezen kijelentésekkel.

A törökök a 13. század utáni nyugat felé tartó, hódító útjaikon legelőször a görög–szláv ortodox kultúrával találkoztak, melyet viszonylag rövid időn belül ezt részben magukba olvasztottak, részben felszámoltak. Ezután léptek kapcsolatba és harcoltak a katolikus-latin civilizáció hozzájuk legközelebb eső képviselőivel, a horvátokkal, a magyarokkal és a velenceiekkel. A horvátok, akik belefáradtak a saját maguk között zajló vallási, politikai, társadalmi és gazdasági harcokba, rövid ideig tartó ellenállás után megmentőjükként ismerték el a törököket, a magyarok azonban a kereszténység és a nyugat-európai civilizáció számára nagy és közös veszélyként tekintettek a törökökre, akiket ekkorra az iszlám világ uraként tartottak számon.

A magyaroknál az arisztokratikus gondolkodás és a történelmi hagyományok a kezdetektől fogva hozzájárultak a nemzeti tudat és a hazafias érzések kialakulásához, ugyanakkor ez a magyar nemességtudat befolyásolólag hatott a magyar historiográfiára is, megalapozza az ilyen érzések és állítások kialakulását azzal, hogy saját magukat láthassák a tükörben.[4] Az, hogy ez a 10. századtól kezdve a germánok és szlávok szomszédságában élő nép sikeresen megőrizte saját nemességét identitástudata elvesztése nélkül, ténylegesen két okra vezethető vissza. Az egyik maga a nemességtudat, a másik pedig az, hogy miután új hazájukban letelepedtek, hűek maradtak ahhoz a katolikus-latin valláshoz és kultúrához, amelybe bekerültek és befogadták őket… Tény, hogy a törökök és a magyarok is, akik többé-kevésbé ugyanazon gyökerekből származtak, hasonlóképpen védték és hűen képviselték azt a vallást, melyhez tartoztak.

Honnan származik és hogyan alakult ki a magyarokban ez az azonosulás a történelmi szerepükkel? A középkorban a kereszténység szempontjából fontos szerepet betöltő államok bizonyos kvalitásokat szereztek: például Rómát a caput christiantis, Franciaországot a regnum christiantissimum és Magyarországot a propugnaculum christiantis jelzővel illették.[5]

Magyarországot elsőként V. Miklós pápa, utolsóként pedig XI. Piusz pápa említi így. Ezt a nézetet a humanisták is elfogadják, és műveikben említik is egy-egy példával: a II. Piusz néven ismert pápa, Aenas Sylvius, a történész Bonfinius, Andreas Dudith, Henri Estienn és sokan mások. II. Gyula pápa 1505-ben írt két levelében úgy említi Magyarországot, hogy Európában ő a „kereszténység folyosója” (communi omnium iudicio, omnium christianorum consensu), VIII. Ince pápa pedig 1484-ben azt a kijelentést teszi, hogy a magyaroknak Isten adta azt a feladatot (divina providentia… dispositum), hogy állítsák meg a kereszténység ellenségeit és legyenek Európa védőpajzsa.[6] Ezek a tulajdonságok és ez a feladattudat megismétlődik az olyan magyar költők alkotásaiban, mint Balassi és Zrínyi, akik harcoltak is a törökökkel. Ezen felül Laskai is megerősíti ezt prédikációiban: „Isten ezt az erős nemzetet választotta, amelynek vére és csontjai számos ország hegyét és völgyét töltötték be, hogy pajzs legyen a Nagy Törökkel szemben, és hogy bátorságával és hősiességével békét tudjon biztosítani így a szent kereszténységnek.”[7]

Luther azonban ellenezte, hogy a magyarokat ilyen színben tüntessék fel: rámutat ennek a minősítésnek a vallási irrelevanciájára, amelyet a magyarok nem Európától kaptak egy fontos szolgálat viszonzásaképp, hanem furcsa módon ők maguk sajátították ki azt.[8] Hasonló állítást láthatunk a híres történésznél, H. Pirennénél is.[9] Szerinte a szlávok és a magyarok múltjáról a 15. század közepéig tartó általános benyomás úgy értelmezhető, hogy bár beléptek a keresztény közösségbe, ám szinte teljesen idegenek maradtak az európai közösség számára. Emellett nem voltak hajlandóak belépni abba a római civilizációba sem, ahova a Karoling Birodalom a germánokat bevezette. Mindazonáltal van olyan is, nevezetesen Johannes Kochleus, aki a magyarokat védi: „Hungari qui pro gloria christi et cultu Dei, supra CC annos contra Turcos pugnaverunt, pia simplicitate possunt christi. Deique defensores dici…”[10] A 15., 16. és 17. századi művekben sok helyen lehet találkozni efféle vélekedéssel. Másrészt vannak olyanok, akik megróva a magyarokat, azt mondják, hogy nem tudták megfelelően ellátni ezt a kötelességet, nem tudták megtartani Nándorfehérvárt, és elvesztették a mohácsi csatát, ugyanakkor pedig Ausztriával kerültek összetűzésbe azért, hogy megvédjék függetlenségüket.[11]

Nem ítélhetjük meg, hogy ez az állítás helyes-e vagy sem, ugyanakkor megelégszünk annyival, hogy sokan nem ismerik el azt a nagy szolgálatot, amit a magyarok teljesítettek. Bizonyos azonban, hogy Magyarország két másik fontos tevékenységet is végzett a Duna-medencében. Az egyik, hogy nyíltan vagy titokban, de leginkább passzív módon harcolt Ausztria ellen, aki a török elleni háborúkat követően megpróbálta germanizálni ezt a területet. A másik pedig az, hogy Európát igyekezett megmenteni a szláv fenyegetettségtől. Palaczky cseh történész, akit a pánszláv eszme inspirált, nagy jelentőséget tulajdonít a magyarok szerepének ebben a tekintetben. Elmondása szerint a magyarok letelepedése a Kárpátokban és a Duna-medencében a szlávok legnagyobb balszerencséje. A magyarok nemcsak megakadályozták a nagy és egységes szláv birodalom és egy hatalmas szláv civilizáció kialakulását, hanem a szlávság központját elfoglaló és meggyengült helyzetben lévő nyugati szlávok nagy mértékben való elgermánosodását is okozták.[12] Holsteintől a Peloponnészoszi-félszigetig terjedő területen nem egységesen, de minden téren aktív és kultúrára szomjazó szláv törzsek éltek. E széles terület közepén, Szvatopluknak köszönhetően, kialakult egy mag, egy központ. Ahogy nyugaton a Frank Birodalom latin hatás alatt alakult meg, úgy jött létre keleten a Szláv Birodalom bizánci befolyás alatt, és így Kelet-Európa sorsa teljesen más lehetett volna. A tény, hogy a magyarok megjelentek és letelepedtek ennek a kialakulóban lévő szerveződésnek a szívében, tönkretette ezeket a reményeket.[13] Ezzel szemben, amit az orosz tudós Lamanszkij gondol a magyarokról, teljesen más. Ő nagy áldásnak tartja a szlávok szempontjából, hogy a magyarság letelepedett és államot alapított a Duna-medencében: a magyarok erős és politikailag aktív állama volt az egyetlen akadály a középkorban, amely ellenállt a germánok keleti terjeszkedésének (Drang nach Osten). A germánok minden támadása ennél a védőpajzsnál tört meg. Ezzel a magyarok nemcsak lehetetlenné tették a Magyarország északi és déli részén élő szlávok germanizálását, hanem a nyugaton élő szlávokat is megmentették a germanizációtól a közvetlenül a magyar határok mentén élő germánok meggyengítésével. A magyarok nélkül a csehek, a morvák, a szlovének és talán a lengyelek is elgermánosodtak volna, mint a kelet-poroszországi szlávok, ahol a németek nem ütköztek komoly ellenállásba.[14]

Következzen a magyar historiográfia véleménye erről a kérdésről: „Egy ilyen hatalmas szláv birodalom súlya alatt, amely magába foglalja egész Kelet-Európát az Urál-hegységtől az Adriai-tengerig, minden bizonnyal összetört volna a nyugat-európai latin civilizáció. Ez az ország, amely a török háborúk során Európától »a kereszténység sugárútja« nevet kapta, ez idáig sokszor a szabadság és a civilizáció erődje volt, meghatározó szerepet játszott a pánszlávizmus, a pángermanizmus és a bolsevizmus hullámaival szemben.”[15]

Valójában a magyarok a történelmük során időnként erőszakos küzdelmet folytattak különböző fronton különböző nemzetek és különböző karakterű támadások ellen. Létszámhátrányuk ellenére is biztosították jelenlétüket és hősiességüket a szabadság, függetlenség iránti mély elkötelezettségüknek köszönhetően. Ezek közül a megszállási kísérletek közül melyik volt veszélyesebb, és melyik fenyegette a létezésüket és nemzeti öntudatukat? Szomszédaik és hittestvéreik mennyire ismerték el a propugnaculum christiantis minősítést, és mit jelentett ez számukra? A török uralom alá kerülésük vajon nem történelmi kényszerűség volt? És végül az, amit annyira védelmeztek, egy fejlettebb vagy inkább egy visszamaradott kultúra és civilizáció része volt-e? Ezen kívül sok hasonló kérdést lehetne még feltenni. Amint néhány pártatlan magyar történész bizonyította, ha a kérdést kissé objektívebb módon vizsgáljuk, egy egészen más eredményt kapunk, és láthatjuk, hogy a mélykeresztény fanatizmus, amely hosszú évszázadok öröksége, teljesen egyoldalúan ítéli meg a történteket.

Takáts Sándor[16] történésznek, aki sokáig foglalkozott a török uralom magyarországi időszakával kapcsolatos levéltári dokumentumokkal, és sok értékes munkát adott ki a kezéből, rendkívül figyelemre méltóak a következő sorai: „A török uralom korszakáról, valamint a Magyarországon letelepedő törökök társadalmi és politikai életével kapcsolatban történetíróink továbbra is az ősi krónikák dohos nyomaiban járnak. Nem meglepő, hogy a historiográfiánk által ez idáig forrásként használt könyvek többsége elfogult és egyoldalú. A magyar történészek ez idáig soha nem foglalkoztak a törökök által itt hagyott nagy mennyiségű levéllel és egyéb diplomáciai dokumentummal. A török hódoltság időszaka továbbra is egy megfejtetlen talányként áll előttünk, akárcsak Oidipusz találós kérdése: »Ha az ember megfejti, elcsodálkozik, ha nem tudja megmagyarázni, akkor téved.«” Majd hozzáteszi: „Mivel mi is csak közönséges történelemkutatók vagyunk, néhány új és színes elemmel szeretnénk szolgálni a török–magyar korszak jobb megismerését. Olyan dokumentumokat fedünk fel, amelyek az eddig pusztító és gyűlöletre méltónak titulált érát izgalmas, önfeláldozó és minden tekintetben nemzeti és magyar karakterű időszakként mutatják be. Még ha furcsának is tűnik, ezt dokumentumokkal támasztjuk alá.” Egy másik munkájában így foglalja össze vizsgálódásainak eredményét: „Ez a hatalmas nemzet özönvízként áramlott be az akkor viszály és konfliktus sújtotta Magyarországra. Az ember azt gondolhatná, hogy a törökök 20–30 év alatt megváltoztatták a vallásunkat, az intézményeinket és a nyelvünket, épp úgy, ahogyan a nagy folyó vize magába gyűjti a kis patakok vizeit. Ezek közül egyik sem történt meg. A vakbuzgónak hitt muzulmánokat toleráns emberként ismerhették meg a magyarok, olyannak, aki nem avatkozik bele senki vallásába. Ez a hatalmas hódító nemzet csupán az országot vette birtokba, ám nem nyúlt hozzá egyetlen fennálló intézményünkhöz sem.”[17]

Az archív dokumentumok alapján végzett vizsgálat egyértelműen megmutatja, hogy a török közigazgatásban mennyire tiszteletben tartották a magyar nemzeti és vallási szabadságjogokat. A török vezetők hozzáállása messze túlmutatott az akkori Európában megszokott vallási felekezeti harcokon, valamint az ennek következtében kialakult erőszakos ambíciókon és gyűlöleten. Az oszmánok olyannyira toleránsak voltak, hogy hátrahagyott leveleik többségében ezt olvashatjuk: „Egy az istenünk, ha a vallásunk különbözik is, mindannyian emberek vagyunk.” Lényegében azok, akik vallásos és nemzeti ellenségeskedéseket hallottak a törökökkel kapcsolatban, azok voltak, akik nem ismerték őket, és nem voltak kapcsolatban velük sokáig. Aki bármennyire is közel volt a törökökhöz a határok mentén, és valamennyire kapcsolatba került a török vitézekkel, szoros barátságot is alakított ki velük. Szinte nem is volt olyan magyar, akinek a végeken ne lett volna egy tiszteletre méltó és megbízható török barátja. Gabelmann, aki eredetileg német volt és közelről ismerte a törököket, a lehető legjobb módon ábrázolta a török hadsereg fegyelmezettségét, becsületességét és hősiességét.[18]

Bethlen Gábor erdélyi fejedelem (1613–29) 1626-ban a következőket írta: „A megboldogult I. Ahmed szultántól sok jóságot láttunk. Ha az Oszmán Birodalommal szemben hálátlanok lennénk, legyen átkozott nekünk a só és kenyér, melyet Törökországban ettünk.”[19]

A magyarországi török vezetők néha szolgálatukba vettek olyan áttért magyar ifjakat, akik valamilyen végzettséggel rendelkeztek. A török megnevezésük a diyak, a magyar megfelelője pedig a deak volt. Feladatuk volt a határ menti magyar hatóságokkal és a bécsi kormánnyal való kapcsolattartás és tolmácsolás: magyarul, latinul, és volt, aki németül is tudott. Az erdélyi fejedelmek és a törökökkel jó kapcsolatot ápoló magyar vezetők szívesen látták őket, míg az osztrák hatóságok inkább szkeptikusak voltak velük szemben, hiszen ők nyitották meg az utat a török–magyar barátság és kölcsönös egyetértés felé. Takáts azt mondja róluk, hogy „tisztelettudó, kedves hangvételű és a magyar szépérzéket magában hordozó leveleikkel közelebb hozták a mieinket a törökökhöz”.[20]

Magyarország gazdasági helyzete a török uralom idején tökéletes volt. Az I. Ferdinánddal kötött első szerződéstől kezdve a vámbevételek folyamatosan növekedtek. Kétségtelen, hogy a kereskedelemben ezt a fejlődést az biztosította, hogy a kereskedők, közvetítők és eladók látták a török kormányban a bizalmat. A kereskedők egyöntetűen azt vallották, hogy a törökök között biztonságosabban utaznak, mint a királyi területeken. A törökök észszerű gazdaságpolitikája által fejlődött ki az állatok kereskedelme és a keletről érkező áruk cseréje. Takáts erre a következtetésre jut: „Ez a helyzet azt mutatja, hogy a 16. századi nemzeti életünk, kultúránk és létünk a magyarországi törökök és a budai pasák racionális kereskedelempolitikájának köszönhető.”[21]

A török közigazgatás, ahogyan újjáélesztette a magyar gazdasági életet, úgy számos intézkedést hozott az emberek jóléte érdekében. Itt említsük meg az ezt megerősítő dokumentumok egyikét. Ezeket a nagy őszinteséggel írt sorokat Hasszán pasa budai beglerbég küldte Eszterházy nádornak 1040 Szefer havának 23. napján (1630. október 9.):[22]

„…A barátunk vagy, látható számodra is, hogy a ráják [adófizetők] számára a legfontosabb a szántás és a vetés. Amíg ők ezt teszik, bizonyos hiányok lépnek fel. Különösen te, barátunk, tudod a legjobban, hogy egyre kevesebben fizetik az adót, ezért megkérlek, hogy mindig tájékoztass a falvakkal kapcsolatban. Barátom, beleegyeznél abba, hogy a mi fennhatóságunk alá eső adófizetőknek felajánlanánk, hogy legyenek fegyverkovácsok? Nagyságos barátom, Allah és az egység nevében minket mindig a jó szándék vezérel, és azt szeretnénk, hogy barátságunk szilárd legyen, és a közöttünk folyó ügyek jól végződjenek.”

Ezt a pontot Takáts is érinti: „Könyveink következetesen azt kiáltják, hogy a törökök a hódoltság alatt elpusztították a magyarságot. Ha elfogadjuk ezt az állítást, akkor azt kell feltételeznünk, hogy a magyarországi törökök nagyon eszetlenek voltak, mivel magát a forrást akarták tönkretenni, ami őket táplálta. De az igaz törökök egészen biztosan nem tettek ilyet. A legnagyobb támaszuk, erejük épp az ebben a térségben élő nép volt, nélkülük nem tudtak volna háborúkat folytatni, sem tekintélyes számú katonáikat ellátni.”[23] A Magyarországgal kapcsolatos török–osztrák viszonyban a török hatóságok mindig a béke és az egyenesség oldalán álltak, és világosan közölték, mire készülnek. A budai beglerbég, Mehmed pasa 1035 Zilkáde havának 4. napján (1626. július 28.) ugyanazon személynek írt levelében ezeket a sorokat olvashatjuk:[24]

„Mélyen tisztelt barátom, az arról a vidékről származó dolgok egy részét elküldtük, de egy része még mindig ott maradt náluk, ahogy kérted. Ráadásul mi elküldjük, amit elvettünk, és elfogadjuk, hogy ezt kérték, pedig mi öt-hat éve már itt vagyunk ezeken a végeken. Megtörtént, hogy tifelőletek idejőve pusztítottak ezen a vidéken, akkor annak az embernek megírtuk, hogy ehhez nincs joga, mert ez a terület is már [török] fennhatóság alatt áll. Akik ezt tették, így válaszoltak: hat éve fizettetitek [a néppel] azt az adót, amely nekünk járna, így hát mi is elvesszük azokat a dolgokat, amit tőlünk elvettetek, hát küldjétek el, vagy ha ez nem tetszik, vágd le a fejünket, oltsd ki az életünket, és átkozz el minket teljesen. A helyénvaló az lenne, ha onnan úgy is gondolják, hogy joguk van dúlni errefelé, akkor mi is megtehessük itt azt, amihez jogunk van.”

Murtaza pasa ezzel szemben megfeddte őket a nádornak írt 1627-es levelében, mert nem tudták biztosítani a rendet:[25]

„Az áldásos helyzet és béke eredményeképpen az elpusztult területeken is rend van. A határmenti urak nem hódoltak be rögtön, voltak, akik lázadoztak, és nem értették meg, mihez van joguk, hanem a saját fejük után mentek. Mi sem uralkodunk már ott, ezért az áldásos békéből egy porszemnyi sem maradt már. Nagyon figyelni kell arra, hogy békében legyenek ott, és meg kell fosztani a jogaiktól azokat, akik ellenszegülnek.”

Hasszán pasa budai beglerbég 1039 Zilkade hónap 21–30. között (1630. július 2–11.) írt levelében, melyet szintén a nádornak küldött, a következőket írja:

„A feljebbvalók szava szent, annak úgy kell lennie, nem szabad ellenszegülni nekik. Ezen kívül te nem küldtél más levelet a barátunknak, így ehhez tartsd magad…”

És egy másik, ugyancsak Hasszán pasa aláírásával ellátott dokumentum is a következő sorokat tartalmazza:[26]

„Csodálkoznánk, ha szavatokat tartanátok és fületekkel hallanátok, és a baráti kötelékhez is tartani tudnátok magatokat. Mi küldtünk hozzátok negyven embert, és tőletek csak három-négy embert kértünk, ti mégsem voltatok képesek elküldeni őket. Nem azért szeretnénk barátságban lenni, mert félünk tőletek. Célunk az, hogy megtartsuk a köztünk lévő jó kapcsolatot…”

„…Bár semmit nem hajtottatok végre abból, amiről megegyeztünk, de a mi háborút megjárt katonáink miatt panaszkodtok, mindenféle olyan dolgokról írtatok és számoltatok be, melyek meg sem történtek, azt állítva, hogy zavargást keltettek, és negyven embereteket megölték.”

Angyal Dávid magyar történész Bethlen Gábor erdélyi fejedelemről írt tanulmányában a fejedelem törökökkel kapcsolatos gondolatait így foglalja össze: „A török bégek háborúskodása, az időnként fellángoló büszke nyugalma, pompája, kedvessége, vendégszeretete és a meglehetősen realista keleti felfogása felkeltette a magyar elöljáróknak, csakúgy, mint sokan másoknak is az érdeklődését. Ezt a szimpátiát, amely a közös származás általi ösztönös szeretet megnyilvánulása volt, még az évszázadok óta fennálló kereszténység sem tudta teljesen lerombolni. Bethlen sok mindent tanult a törökök között; politikai módszerei egészen olyanok voltak, mint a törököké. Nagyon komolyan vette a törökök által tett ígéreteket, mert nagyon ritka volt, hogy ne tartották volna be a szavukat. Ennek köszönhetően ők voltak a legmegbízhatóbb szövetségesek.”[27] Bethlen meg volt győződve arról, hogy a világban nincs olyan uralkodó, aki hatalmasabb lenne, mint a szultán. Egyszerűen nem tudta felfogni, hogy még ha ez a kis Erdély ettől a páratlan katonaállamtól külön is létezhetne, és nem tudná megvédeni magát, akkor egy olyan országhoz (Ausztriához) meneküljön, ami a politikai és lelkiismereti szabadságát elfojtja. Ő a törökökhöz tartozóként azokra a vádakra, melyek szerint a törökök a kereszténységet elnyomják, így válaszolt: „Ne higgyétek, hogy a kereszténység a törökök miatt megy tönkre.” Leírja, hogy a keresztények, amikor fogságba ejtették őket, milyen könyörtelenül bántak velük, illetve hogyan ölték meg őket. Ezt erősíti meg Hasszán pasa is Eszterházy nádornak, 1041 Rebiülahir hónap 1–10. (1631. október 27. – november 5.) között írt levelében.[28]

„Vessétek össze a felőletek érkező támadásaikat ezzel, és láthatjátok, hogy az adófizetők, bár ugyanaz a vallásotok, mégis elfordulnak tőletek, inkább a törökhöz menekülnek, és tőlünk kérnek segítséget.”

Mindezek előtt nem sokkal, a 16. század utolsó és a 17. század első éveiben kitörő oszmán–osztrák harcok során az osztrákok kifejezetten kegyetlenül bántak a magyar városokkal és lakóikkal, mindent megtettek, hogy azok kárt szenvedjenek. Például a törökök helyzetéről meglehetősen sok információval rendelkező osztrák parancsnok, Prépostváry Bálint a harcok kezdetén a hadműveletet irányító Mátyás hercegnek azt írta, hogy Békés, Debrecen, Halas, Túr, Makó, Simánd, Kecskemét, Tolna és Ráckeve és további más városok is nagyon erős hadsereggel rendelkeznek, és teljesen eltávolodtak és elhidegültek a kereszténységtől, ezért pedig szerette volna elérni azt a tábornok, hogy a haditanács adjon parancsot minden török fennhatóság alatt lévő város felégetésére és megsemmisítésére.[29] Ezek a városok valóban jómódúak, gazdagok és népesek voltak. A háború előtt tizenöt évvel egy Isztambulba látogató osztrák követ a Bécsbe írt levelében tudatja, hogy Váctól Pécsig mindenütt népes és gazdag falvakat látott, és hogy ezeken a helyeken szépen művelt földek és kertek vannak, amelyek a háború alatt kárt szenvedtek. Eközben a határon élő törökök, akik Magyarországon telepedtek le és az ottaniak szokásai és hagyományai szerint éltek, valamint a városokban és falvakban élő török emberek szintén sokat szenvedtek a harcok során. A török és magyar történészek azt állítják, hogy ezek a törökök nagyon rendesek és tiszták voltak. Takáts a következőket teszi hozzá: „Függetlenül attól, hogy milyen politikai szempontból tekintünk az eseményekre, sajnáljuk ezt a pusztítást az itteni törökség között, mert ha ők nem lettek volna, nemzeti mozgalmaink nem lettek volna eredményesek. Bujdosóink és a politikai vád alatt álló személyek csak az ő földjükön találtak menedéket. Másfelől pedig ezt a földet a törökök is ugyanúgy szerették, mint mi, és ugyanúgy kötődtek hozzá. Még életmódunkat és nyelvünket is elsajátították.”[30]

A török közigazgatás alatt nagyot fejlődött a magyarországi gyümölcstermesztés és kertészet. Az akkori utazók levelei mindig nagy csodálattal említik a török közigazgatás alatt álló magyar városok gyümölcsültetvényeit és kertjeit. A törökök minden általuk elfoglalt helyen megművelték a földet, fákat ültettek, a kertészetet szinte művészi magaslatokba emelték. Takáts így fogalmaz: „A török–magyar kapcsolatok a kertészet területén sok jót hoztak nekünk; Magyarország közvetítő szerepet játszott kelet és nyugat között a gyümölcs- és virágtermesztés terén. A magyar gyümölcs a 16. század közepén Európa-szerte híressé vált.”[31]

A végeken a török és magyar katonák kapcsolata mindig is aktív és őszinte volt a hódító és a meghódított között, oly módon, mely sehol másutt nem lenne lehetséges. Azok, akik nem ismerték eléggé ezt a helyzetet, nem tudták mire vélni a törökök és a magyarok közötti szoros barátságot, és hogy miért érzik ilyen jól magukat egymás társaságában. Különösen az osztrákok aggódtak nagyon a kialakult helyzet miatt. Az író a következőt mondja: „Ez a barátság nekünk, magyaroknak nagyon kedvező volt, mert lehetőséget teremtett egymás megismerésére és elismerésére.”[32]

A magyar történetírásban a „második bécsi ostrommal” kezdődő, tizenhat évig húzódó osztrák–oszmán háborúról és ennek kapcsán főhőséről, Merzifonlu Kara Musztafa pasáról sok mindent írtak, és negatívan véleményezték a tetteit. Az utóbbi időben azonban azt látjuk, hogy az ismert magyar történész, Károlyi Árpád végre megfelelő módon alkotott véleményt Merzifonlu pasáról: „Felmerülhet a kérdés, hogy hol van az leírva, hogy egy olyan felvilágosult török uralkodónak, aki büszke az őseire, hogy van joga előrébb lépni az (iszlámot szimbolizáló) félholddal díszített zászlónál. Tagadhatjuk-e Kara Musztafa akaraterejét, merész ötleteit és céljai elérése érdekében való tudatos előrehaladását, csak azért, mert nem keresztény? Azt az embert, aki meg akarja menteni népét a vallástudósok és a janicsárok uralmától, akik minden korrupció forrásai, aki egy gyenge testet meg akar gyógyítani és egy új lelket beléoltani, furcsa őrültnek tekintik csak azért, mert török?”[33]

Ha a történelmet objektíven vizsgáljuk, akkor ezek a feljegyzések részben rámutatnak arra, mennyire különbözik az igazság az egyes állításoktól. A magyar történetírásban látható, hogy még ez a néhány dokumentum is mennyire meggyengíti a kereszténység és a nyugati kultúra „barbárok” elleni védekezéséről szóló állításokat.

A török nemzet mindig, mindenhol és minden általa elfoglalt területnek fejlett kultúrát adott; amit pedig meg akartak óvni tőle, az bizonyos értelemben már amúgy is hanyatlóban volt. Ennek nyilvánvaló bizonyítéka, amire maguk a magyar tanulmányok is rámutatnak, hogy a 16. században a törökök hozzájárultak a magyar nyelv, nemzet fennmaradásához. A történelmi valósággal szemben igazságtalanság lenne, ha ma ilyen vagy ehhez hasonló észrevételeket elutasítanánk. Nem lenne helyes módszer az, hogy ismételgessük ezeket a sablonos és az igazsággal ellentmondó szavakat, melyek ezt a két testvérnemzetet elválasztják egymástól, akiknek most és a jövőben is a feladata a kultúra és a civilizáció felemelése és a szoros együttműködés. Ebben a témában is csak megerősíteni tudjuk Köprülü véleményét: „Látjuk, hogy ez a romantikus időszak még a nyugati civilizációba utolsóként belépő balkáni országok történetírásából is kiveszett vagy kiveszőfélben van. Nagyon fájdalmas és haszontalan dolog, ha a történelmet politikai érdekek miatt vagy beteges ideológiák védelmében hamis tanúként használjuk a tudomány és az emberiség méltósága nevében. Mindazonáltal örömmel kijelenthetjük, hogy az efféle mozgalmak átmeneti jellegűek, és világszerte léteznek olyan tudósok, akik teljesen objektív módon keresik a történelmi valóságot.”[34]

II.

A Magyar Országos Levéltár és története

A Magyar Országos Levéltár, más országok hasonló feladatot ellátó központi levéltáraihoz hasonlóan, nagyon sokrétű intézmény. Más szóval, a különböző időszakokból fennmaradt és különféle eredetű archívumok az állami levéltári rendszerbe való helyezésével egy állományként kezelhetők.

Bármely levéltár jelenlegi helyzetének megismerése az azt létrehozó tényezők fejlődésének tanulmányozásával, mindenekelőtt a mai állományban meglévő különböző levéltárak korábbi és későbbi megjelenési formájának megismerésével lehetséges. Másképpen szólva: ismerni az állami levéltár struktúráját annyit tesz, mint nyomon követni a régi központban lévő hivatalok által létrehozott dokumentumok történetét, vagyis mely hatóságokhoz melyik időpontban került átadásra, és annak fázisait, amíg a jelenlegi állami levéltárban el nem foglalta helyét. Minél teljesebb és tökéletesebb ez az eljárás, annál szilárdabb az alap, amelyre a levéltár épül. Ily módon két fő előny határozható meg. Mindenekelőtt a levéltári anyagok progresszív történeti menetét követve, eredetükhöz való visszavezetésével a mai levéltári technika alapját képező proveniencia[35] elvét tartják meg, másodsorban feltárul előttünk az ország közigazgatásának története. Az első esetben amennyire gyakorlati eszközt tesz szükségessé az eljárás, a második esetben olyannyira egy elméleti célként van jelen. A Magyar Országos Levéltár történelmi fejlődésének áttekintése során vissza kell mennünk egészen a középkorig. Magyarország középkori államszervezetében csakis a királyság archívuma alkotta a központi közigazgatás gyűjteményét. Ez a levéltár ugyanúgy, mint más országokban, valószínűleg itt is a királyi kancelláriából alakult meg. Bár nem lehet biztosan tudni, mikor és milyen körülmények között jött létre, de az első feljegyzések IV. Béla idejére (1235–1270) esnek. Az Anjou-korban (14. század) pedig sokszor tesznek róla említést. E feljegyzések szerint a királyság archívuma a kezdetekkor a visegrádi Királyi Palotában volt. Később átkerült Budára, a palota kincstári épületébe. Ez a levéltár tartalmazta az uralkodó dinasztia archívumát és a külföldi dinasztiákkal fennálló kapcsolatokról szóló dokumentumokat is. Ez az első archívum elpusztult a mohácsi csatát követő zavaros időszakban. A mohácsi csatát követően a középkori független magyar állam három részre szakadt. Az I. Ferdinánd fennhatósága alatt álló, részben a középkori központi igazgatás szervezete teljesen megváltozott, és olyan intézményt, mint a középkori magyar királyi levéltár, már nem tudtak létrehozni. A Habsburgokat legitim uralkodóként elismerő ország központi igazgatására 1848-ig, sőt 1861–1867 között is ezek az intézmények alakultak meg: a 16. században létrehozott és a 17–18. században tökéletesített Magyar Királyi Udvari Kancellária, a pénzügyeket intéző Kamara és a Helytartótanács, amely a 18. században jött létre és nagyjából olyan feladatot látott el, mint a mostani Belügyminisztérium. A magyar közjogi szempontból legfontosabb dokumentumokat a nádorra bízták – aki elődje halála után mindig esküt tett –, és a kancellária levéltárában őrizték. Mindezek az intézmények működésük során nem igényelnek központi archív létesítményt, hanem saját maguk foglalkoznak ezekkel az iratokkal a folyamatban lévő ügyleti dokumentumok keretében. Csupán a fent említett kamara mutat kivételt a 18. században azzal, hogy dokumentumai megőrzése érdekében irattárat hoz létre. Miután a törökök elfoglalták Budát, az államigazgatás központja évszázadokon át az országon kívül maradt, ez az állomány így a Habsburg uralkodók közigazgatási központjába, Bécsbe került át. Míg a középkorban a nemesi osztályokra támaszkodó államban a harcok a grófok és a nemesek között zajlottak, addig a 16. század második felétől nem csupán a nemesek jogaiért, hanem az ország függetlenségéért is küzdöttek. Ezzel a helyzettel szemben a 16–17. századi nemesek közötti harcok eredményeképp azon dokumentumok megőrzésének kérdése, melyek tartalmazzák az alkotmány rendelkezéseit és jogait, és amelyeket abban a korszakban az „ország függetlenségével kapcsolatos kiváltságleveleknek” neveztek el, a nemesség szempontjából nagyobb jelentőségük volt, mint régebben. Ez a fajta dokumentum a nádorhoz kerül letétbe, ugyanúgy, mint a középkorban. Ezek alkotják a magyar állami levéltár első magját, amely az uralkodó megkoronázásáról szóló iratok, a békeszerződések, a törvények, az ország határaihoz tartozó iratok és más hasonló dokumentumok miatt mennyiségi és minőségi szempontból is nagy értéket képvisel.

Gróf Batthyány, aki maga is nádor volt, és aki elismerte a nádoroknál megőrzés céljából letétbe helyezett iratok nagy értékét, 1765-ben létrehozta az első magyar nemzeti levéltárat „Archivum Regni” néven. Ide helyezte át a már említett dokumentumokon kívül az 1715. és 1720. évi nyilvános összeírásokat, valamint ide kerültek a nemzetgyűlés és az országgyűlési tanács jegyzőkönyvei, valamint a nádorok és bírák ügyiratai is.

Az eddig említett dokumentumok a szűk értelemben vett Magyarországhoz tartoztak. Emellett ott van az Erdélyi Fejedelemség is, ahol az államügyek végrehajtása a középkor közigazgatási rendszerén alapszik, így a közokiratok megőrzése is ennek megfelelően történik. Az Erdélyi Fejedelemségben ott voltak a fejedelmek levéltárai, amelyek ugyanazt a feladatot látták el, mint a királyi levéltárak. Ezek a fejedelemséghez tartozó levéltárak a 16. és a 17. században nagy nehézségek közepette jöttek létre, és nagy részük különböző okokból kifolyólag megsemmisült vagy máshová került. Csak két fejedelmi család, a Rákócziak és az Apafiak levéltárai maradtak fenn.

Az Erdélyi Fejedelemségben a központi igazgatás és a nemesi osztályok nem voltak képesek egymással harcolni úgy, mint a Magyar Királyság területén. A nemesek megpróbálták azonban itt is biztosítani az általános jellegű és a jogaikat garantáló dokumentumok fennmaradását. Erre a célra az Erdély területén működő közjegyzői levéltárak – a Gyulafehérvári Káptalan és a Kolozsmonostori Konvent – hatalmas szervezetként szolgáltak. Ez a két közjegyzői levéltár, a vonatkozó törvényekkel ellentétben, időről időre különböző jellegű hivatalos állami dokumentumokkal is gazdagodott. A fejedelmek a saját archívumukon kívül ezeket is használták adminisztratív dokumentumok, levelezés, követi értesítésének egyesítésére. Az Erdélyi Fejedelemség összeomlása után a Habsburgok itt is a magyarországihoz hasonló igazgatási szervezetet hoztak létre, amelyet a császári közigazgatási központhoz csatoltak. Az új közigazgatási szervek együtt őrizték meg a dokumentumokat, anélkül, hogy új archívumot hoztak volna létre. Az államszervezetben bekövetkezett mélyreható változás eredményeként Magyarország 1848-ban, majd később 1867-ben végérvényesen megszüntette a régi társadalmi osztályokat, és modern, korszerű államot hozott létre, és az ország igazgatását nyugat-európai példa szerint szervezte meg. Ekkor a régi adminisztrációs eszközök évszázados tevékenysége során létrehozott dokumentumok tömegei, amelyek a nagy változások idején beszüntették tevékenységüket, elvesztették tényleges adminisztratív fontosságukat, és történelmi forrásokká váltak. 1874-ben hozták létre a jelenlegi állami levéltárat a Magyar Tudományos Akadémia történészeinek kezdeményezésével, és egyrészt meghatározták, hogy a levéltári dokumentumokat műszaki felügyelet alatt kell tartani, másrészt lehetőséget kell biztosítani a történészek és azon érdeklődők számára, akik vizsgálatokat és kutatásokat szeretnének folytatni. A korábban létrehozott „Archivum Regni” az állami levéltár egyik részlegeként maradt meg. Az állami levéltár létrehozásának idején még mindig létezett az a belső eszköz, amelyet az akkori követelményeknek megfelelően fejlesztettek ki. Ma már nem csak az olyan régi közigazgatási szervezetek levéltárai találhatók meg benne, mint például a Bécs központjában lévő magyar és erdélyi kirendeltség, a Helytartótanács, az „udvari kamara”, amely megfelel az anyakönyvi hivatalnak, vagy a legfelsőbb bíróság, a kúria. Az állami levéltár tartalmazza az 1848–49-ben az abszolutizmusnak nevezett időszakban létrehozott minisztériumok központi igazgatásának dokumentumait is. Emellett azoknak a még jelenleg is működő minisztériumoknak az 1867–96 közötti iratait is átvette, amelyek többé-kevésbé elvesztették napi jelentőségüket. Az állami archívum diplomatika elnevezésű külön részlegében időrendi sorrendben és gondosan őrzik az összes, 80 ezer darabból álló középkori dokumentumot. A diplomatika részleg akkor bővült ki, amikor a Magyar Nemzeti Múzeum levéltárát 1934-ben áthelyezték az állami levéltárba, és egyesítették ezzel a részleggel. A Nemzeti múzeumi levéltár szintén kisebb szervezetek, társaságok és egyes nemzeti jelentőségű intézmények – mint például a Nemzeti Színház –, és különösen a nemesi családok, egyes egyének archívumaiból és különféle gyűjteményekből állt, amelyek nagy történelmi értékkel bíró aktákat, címeres leveleket, török dokumentumokat és különféle fontos anyagokat tartalmaztak a szabadságharcról és a menekültekről.

Az így létrejött és az általam fentebb említett anyagokból összeállított Magyar Országos Levéltár egy olyan hely, ami a Magyarország történelméhez kapcsolódó legfontosabb, sőt, egyedülálló forrásokat tartalmaz. Az állami levéltárak fő feladatai közé tartozik ezeknek az anyagoknak a rendelkezésre bocsátása, fizikai hozzáférés a túlzott elhasználódás és roncsolódás elkerülésével, az állami hatóságok, bíróságok, egyetemek, történelemkutatók és más érdekeltek kérésére való kiadása, és hogy ötleteket és véleményeket terjesszen elő történelmi természetű kérdésekben. Két hónapos kutatásom a Magyar Országos Levéltárban megmutatta, mennyire gondosan és aprólékosan teljesítették azokat a tudományos és jogi feladatokat, amelyek ha nem lennének a társadalomban és a nemzeti életben, nagy hiánynak tekintenék egy modern állami levéltárban. A Magyar Országos Levéltár épülete egy romantikus, historizáló stílusú háromszintes épület, amelynek terve a háború előtt készült, de csak a háború után épült fel, és 1923-ban került átadásra. A levéltár épületében, amely elég erős és tartós volt ahhoz, hogy ellenálljon a legnagyobb terhelésnek, találhatók a levéltári szakértők dolgozószobái, az adminisztratív részlegek, a kutatók számára kialakított terem, és az épület mindkét szárnyában az iratraktárak, ahol a levéltári anyagokat tárolják. Ezek a raktárak minden emeleten két szintesek, így létra nem szükséges még a legfelső polc eléréséhez sem. Rögzített vaspolcokról van szó, amelyek mindkét oldalon részekbe rendezhetők, és magasságuk is tetszés szerint állítható. A polcok között utcáknak nevezett keskeny közlekedő folyosók vannak. Ma már a modern könyvtárak is így épülnek. A nemrégiben épült Debreceni Egyetemen is hasonló, alacsony magasságú szintekből álló helyiséget alakítottak ki és használnak könyvtárként, ahol archív anyagokat tárolnak.

A meglévő hely maradéktalan kihasználása, tisztaság és kényelem

A levéltárban 37 szakosított levéltáros és tisztviselő, valamint 15 hivatalsegéd dolgozik. Az archívumok, amelyre fentebb rámutattam, és amelyek valójában egymástól teljesen különállóak, itt külön helyeken kerülnek elhelyezésre, és mindegyik részt az arra felhatalmazott személyre bízzák. A levéltárban jelenleg 7 ilyen szekció van. Továbbá van egy kutatói terem, és egy 20 ezer kötetből álló könyvtár. Mindkettő kivételes entitás, amely kiegészíti az archívumot. A kutatók számára kialakított terem nagyon fontos szerepet tölt be a tudományos és jogi életben: jogi kérdések megválaszolására és igazolására nyújt lehetőséget, valamint forrásokat tesz elérhetővé a tudományos kutatók számára. Természetesen széles körű ismerettel rendelkező felügyelő személyzet is rendelkezésre áll, aki segítségére siet a kutatóknak, ha nehézségük támad.

Valójában minőségi szempontból kétféle munka zajlik a levéltárban: az egyik adminisztratív, és az egész szervezet felelős azért, hogy ezt a feladatot bármi más előtt teljesítsék. A hivatalos hatóságtól kért információ, a kívánt dokumentummásolat vagy fénykép, vagy maga a dokumentum, bármely állampolgár tudományos vagy jogi célú kérésének ilyen módon történő teljesítése a levéltár közös hivatalos feladata és a szervezet elsődleges célja. A levéltár másik feladata az archiválók részéről, akik tudományos tekintélynek számítanak, hogy tanulmányozzák az archív anyagokat, és azokat alaposan megvizsgálják, megvilágítva a nemzet múltjának egy-egy pontját, valamint archív dokumentumok alapján tudományos műveket írjanak. Ez a tudományos kötelezettség nem csupán a levéltárosokra, hanem minden ezzel foglalkozó kutatóra is vonatkozik. Az így létrejövő művek letagadhatatlan tulajdonságot hordoznak magukban, és lehetővé teszik számunkra, hogy lépésről lépésre kövessük a társadalmi élet menetét.

A levéltár időnként fontos, tudományos és jogi természetű, ám politikai célokat kiszolgáló feladatokat is kaphat. Ott-tartózkodásom alkalmával pontosan egy ilyen helyzet merült fel. A müncheni megállapodást követően, amikor úgy döntöttek, hogy Magyarország és Csehszlovákia[36] tárgyalásokat folytatnak azokról a területekről, ahol magyar kisebbségek éltek, és amelyeken Magyarország területi jogokat követelt, a magyar kormány a következőképpen adott feladatot az állami levéltárnak. A magyar állami levéltárban rendelkezésre álló dokumentumok szerint (magyar és szláv nyelven), a magyarok megszállása óta a magyar királysághoz tartozó és a világháború következtében Csehszlovákiához csatolt észak-magyarországi lakosok nemzetiségének meghatározása, illetve a legrégebbi feljegyzések felkutatása arról, hogy hogyan rögzítették a földrajzi neveket ebben a régióban… Ezen megbízás során az archívum minden egyéb tevékenységét leállították, és minden levéltáros nekiállt összegyűjteni a kért dokumentumokat. Mindazonáltal ezeknek a vizsgálata már sok évvel ezelőtt megkezdődött, és néhány levéltáros elkészítette és kiadta a dokumentációt az említett régióban található egyes tartományok nemzetiségeinek és földrajzi helyeinek nevéről. Ezek közül néhányról alább említést is teszek.

Az ilyen, levéltár által készített dokumentumok kétségkívül meghatározó szerepet játszanak a tárgyalóasztalnál.[37] Miközben kutatásokat folytattam a levéltár különféle részlegeiben, láttam, hogyan és milyen mértékben látják el ezeket az alapvető feladatokat a magyar állami levéltárban. Először is meg kell jegyeznem, hogy a mai magyar állami levéltár teljes rendezettséget mutat annak minden részében. Ez a rendezettség nem csupán látszólagos, a különböző anyagok megfelelő helyen való elhelyezkedése abban is megmutatkozik, hogy az adott helyet ismeri a levéltáros, valamint az a beosztott, aki az adott irattárért felelős. Ezen kívül komoly és körültekintő módszereket és lépéseket tesznek annak érdekében, hogy a dokumentumok ne kerüljenek rossz helyre. A levéltáros tudja, hogy melyik irattárban és polcon van az adott kötet vagy mű pontos helye, mivel azokat a vázlatokat, amelyek meghatározzák az archívum összes anyagának helyét, lemásolták és minden levéltárosnak átadták. A magyar állami levéltárba beérkezett irattári dokumentumok teljes rendezettségben találhatók, az egyes évekhez tartozó iratokról nyilvántartás áll rendelkezésre, melyhez ábécé sorrendben készült indexek készültek. Ebben a tekintetben a magyar állami levéltár nagyon szerencsés helyzetben van, hiszen létrehozása óta sokáig nem kellett foglalkozni a meglévő anyagokkal. Mindenekelőtt az archívum rendezett és könnyen kezelhető elrendezése biztosítja a hivatalos eljárás biztonságos és gyors lebonyolítását.

Amikor például egy régi családnév megállapítását vagy a nemesi anyakönyvezést a Belügyminisztériumnál kérelmező személy kérvénye a bizonyító okiratokkal együtt az állami levéltárba kerül, a családnévvel kapcsolatos kérvény vagy a nemesi család ügyleti okiratai – ha vannak ilyenek – és a szóban forgó családi aktákban szereplő iratok egy óra alatt az asztalára kerül annak, aki az adott ügyet vizsgálja. A feladat megállapítása és véleményezése is viszonylag rövid időt vesz igénybe. Ilyen és ehhez hasonló kérdésekkel a török levéltárak is találkozni fognak a jövőben. A most elfogadott vezetéknév-bejegyzések valószínűleg sokakat arra késztetnek majd, hogy a jövőben jelentkezzenek a levéltárban. Egy másik dolog például, amikor a bíró egy régi iratot kér ki az adott ügyben említett telek nyilvántartásának megállapítása és a megfelelő ítélet meghozatala érdekében. Ilyenkor is garantált az ügy által megkívánt gyorsaság. A települések nevének meghatározása ügyében is rövid időn belül megkapják a közigazgatási hatóságok és az egyetemek a tudományos kutatásra kikért dokumentumokat. Az állami levéltár a levéltári anyagot csak és kizárólag a minisztériumoknak, a főbíráknak, a tudományos jellegű intézményeknek, például tudományos akadémiának és egyetemeknek bocsáthatja rendelkezésére. Az időtartam két hónap, ami igény szerint meghosszabbítható. Az archív anyagok épületen belüli és kívüli kiadásakor semmilyen óvintézkedést nem mulasztanak el annak biztosítására, hogy a dokumentum ne vesszen el, és sértetlenül kerüljön vissza. Itt megemlítek egy rendkívüli óvintézkedést, amelynek tanúja voltam: a Magyar Országos Levéltár szeptember[38] utolsó hetében a viharos közép-európai helyzettel és a közelgő háború lehetőségével számolva nem késlekedett gyors és komoly intézkedéseket tenni saját anyagának légitámadásokkal szembeni védelmében. Mindenekelőtt a levéltár épületét katonai és tudományos szakértői bizottság vizsgálta meg, a bizottság megállapította, hogy az épületnek vannak olyan falai, amelyek viszonylag gyengék és kevésbé ellenállóak a tűzzel szemben, könnyen leomolhatnak. Mindazonáltal hadd jegyezzem meg, hogy ez az épület az egyik legerősebb és legellenállóbb a légitámadásokkal szemben Budapesten. Ezután a vizsgálat nyomán, az épület ezen felén található legrégebbi és legértékesebb iratokat levették a polcokról, és a belső részekre, a falhoz közel halmozták fel őket, majd homokzsákokkal takarták le, így szigetelték el a külső környezettől. Ezenkívül az ablakokat is homokzsákokkal torlaszolták el, ezzel minimálisra csökkentve az esélyét annak, hogy lángra kapjanak. Ez a helyzet kétségtelenül fenn fog állni mindaddig, amíg a csehszlovák–magyar kapcsolatok nem kezdenek el javulni és megegyezés nem születik, így a dokumentumokkal kapcsolatos kutatási tevékenységek is teljesen leállnak.

Míg a levéltár napi hivatali feladatait szabályosan, rendezetten látja el, addig a levéltáros a szakterületéhez és relevanciájához tartozó területen folytatja hatékony és fontos tevékenységét, így a tudomány világa új értékekkel gazdagodik, legyen az a magyarországi adó- és telekkönyvek alapján meghatározott helynevek története a különböző évszázadokban, településtörténetek a különböző időszakokban, a nemesek munkássága, a földművesekkel és parasztokkal szembeni kiváltságaik, monográfiák, a levéltári iratok elemzése alapján a közép- és újkori jogi, társadalmi és gazdasági élet elemzése, a családi gyűjteményekben található politikai vonatkozású dokumentumok módszeres publikálása, kritikája, elemzése vagy egyszerű forráskiadványok közlése.

Példaként említenék néhányat azon munkák közül, amelyeket a magyar állami levéltár értékes és illetékes szaktekintélyei hoztak létre az elmúlt években:

A levéltár különböző írásmódokban írt török dokumentumaival az ebben a témában nagy tudással és tekintéllyel rendelkező prof. dr. Fekete Lajos foglalkozott. Ezek a dokumentumok különböző forrásokból származnak. Mindenekelőtt vannak olyan török dokumentumok, amelyek a magyarországi török közigazgatással szoros kapcsolatban álló vagy Erdélyben hivatali szolgálatot teljesítő magyar nemesi családoknál voltak, később az Országos Múzeumi Irattárba, majd az Állami Levéltárba kerültek. A Rákóczi–Aspremont család gyűjteményében található – 79 török irat is ide tartozik. Ezekből három Thököly, a többi II. Rákóczi Ferenc szabadságharcára vonatkozik, azonban a későbbi törökországi tartózkodásukkal kapcsolatban ezekben a dokumentumokban semmi sem szerepel. A Rákóczival kapcsolatos iratok általában politikai és gazdasági jellegűek. A politikai jellegű dokumentumok a Rákóczi-szabadságharc és a Fényes Porta kapcsolatát világítják meg. Bár ez a kapcsolat nem érte el azt a szintet, hogy fontos politikai tényező legyen, és nem vezetett katonai szövetséghez sem, viszonyuk a harcok minden szakaszában baráti maradt.[39]

Van olyan török vonatkozású dokumentum, melyet a nemzeti múzeumban gyűjtöttek hosszú időn keresztül, végül az állami levéltárba kerültek: hódoltságkori rendeletek, parancsok[40] stb.

Dr. Fekete Lajos Bevezetés a hódoltság török diplomatikájába című munkája, amelyet az állami levéltárban és másutt Magyarországon lévő török iratok, valamint a bécsi és velencei állami levéltárban fellelhető török iratok hosszas és részletes tanulmányozása után írt, egy nagyszabású hiánypótló mű ezen a területen. A tisztelt professzor úr ezután két fontos művet is tervez publikálni Defter Kunde und Siyakat címmel, amely a török paleográfiához is szorosan kapcsolódik, és amely Buda török megszállás utáni és fél évszázaddal későbbi helyzetének összehasonlításáról szól a nyilvános kataszteri könyvek szerint. Kétségtelenül nagy örömünkre szolgál, hogy ilyen, számunkra is nagyon fontos, hiánypótló munka fog megjelenni.

Meg kell még említenünk a főigazgató, tisztelt dr. Herzog József professzor úr tanulmányait a közlevéltári kérdésekről,[41] a főlevéltáros, prof. dr. Kossányi Béla közép-európai bevándorlási és letelepedési kérdésekkel foglalkozó tanulmányait,[42] dr. Kapossy János levéltáros professzor úr művészettörténeti értekezéseit és dr. Varga Endre levéltáros tanulmányát a levéltárban alkalmazott elvekről.

Dr. Fekete Nagy Antal Szepes megye, dr. Szabó István Ugocsa megye,