Jorge Luis
Borges

A végtelen
életrajza

Összegyűjtött esszék
– szemelvények –

Jelenkor

Összeállította és a szöveget gondozta
Scholz László

Collected Essays © María Kodama, 1995

Hungarian translation © Fordítók és jogörökösök

Borges magyarul. Bibliográfia © Kiss Ildikó, Scholz László, 2021

A kötet írásait a Borges-összkiadás alapján állítottuk össze ( Obras completas, 1975–1988, I–IV, Barcelona, 1996, Emecé Editores). A szerzői jegyzetek is azt követik; a magyar fordításokra, kiadásokra vonatkozó jegyzetek, a kereszthivatkozások – melyeket a teljesség igénye nélkül jelzünk –, valamint A szerk.-kel jelölt lábjegyzetek pedig a magyar kiadás jegyzetei.
A kötetben szereplő szövegeket – ahol nem jelöltük másként – Scholz László fordította.

Borítókép © Sara Facio

Tartalom

Vita (1932)

Előszó

A gaucsóköltészet

A valóság utolsó előtti változata

Az olvasó babonás etikája

A másik Whitman

A kabbala védelmében

A hamis Baszileidész védelmében

A valóságteremtés

Filmek

Az elbeszélő művészet és a mágia

Paul Groussac

A pokolbüntetés időtartama

A Homérosz-fordítások

Akhilleusz és a teknősbéka örökös versenyfutása

Jegyzet Walt Whitmanről

A teknősbéka átváltozásai

A Bouvard és Pécuchet védelmében

Flaubert példás sorsa

Az argentin író és a hagyomány

Jegyzetek

Az örökkévalóság története (1936)

Előszó

Az örökkévalóság története

A kenningek

A metafora

A cikluselmélet

A körkörös idő

Az Ezeregyéjszaka fordítói

Két jegyzet

Újabb nyomozások (1952)

A fal és a könyvek

Pascal gömbje

Coleridge virága

Coleridge álma

J. W. Dunne és az idő

Ph. H. Gosse és a teremtés

Américo Castro doktor aggodalmai

A mi szegény individualizmusunk

Quevedo

A Don Quijote apró csodái

Nathaniel Hawthorne

Valéry mint jelkép

Edward FitzGerald rejtélye

Oscar Wilde-ról

Chestertonról

Az első Wells

A Biathanatos

Pascal

A John Wilkins-féle analitikus nyelv

Kafka előfutárai

A könyvkultuszról

Keats csalogánya

Tükör által homályosan

Két könyv

Feljegyzés 1944. augusztus 23-ról

William Beckford: Vathek

The Purple Land

Valakiből senki

Egy legenda változatai

Az allegóriától a regényig

Közelítés Bernard Shaw-hoz

Egy név visszhangjai

A történelem szemérmessége

Az idő újabb cáfolata

A klasszikusokról

Utószó

Borges beszél (1979)

Előszó

A könyv

A halhatatlanság

Emanuel Swedenborg

A krimi

Az idő

Hét este (1980)

Az Isteni színjáték

A rémálom

Az Ezeregyéjszaka

A buddhizmus

A költészet

A kabbala

A vakság

Kilenc Dante-tanulmány (1982)

Előszó

Az ős kastély

Ugolino álproblémája

Odüsszeusz utolsó utazása

A kegyes hóhér

Dante és az angolszász látnokok

Purgatórium, I, 13

A Szímurg és a sas

Találkozás egy álomban

Beatrice utolsó mosolya

Jegyzetek

Borges magyarul (1921–2021)

Bibliográfia

Név- és címmutató

Vita
1932

Fordította

Ertl István
Kürthy Ádám András
Scholz László

Rossz, ha az ember nem jelenteti meg
a műveit: eltelik az élete, míg újraírja őket.

Alfonso Reyes: Góngora-tanulmányok, 60.

Előszó

Nem kell különösebb magyarázat e kötet írásaihoz. Az elbeszélőművészet és a mágia, a A valóságteremtés és a Filmek ugyanazokra a kérdésekre keresik a választ, és azt hiszem, végül is egyetértésre jutnak. A Képtelenségeink nem másoktól hallott, cifra szidalmak gyakorlása; csupán szűkszavú, fájdalmas beszámoló lényünk néhány – nem túl dicséretes – jellemvonásáról.1 A hamis Baszileidész védelmében és A kabbala védelmében lemondó, anakronisztikus próbálkozás: nem hozzák vissza a terhes múltat – játszanak, kalandoznak vele. A pokolbüntetés időtartama a teológiai bonyodalmak iránti hitetlen, kitartó vonzalmamról árulkodik. Ugyanezt mondom A valóság utolsó előtti változatáról. Paul Groussac a leginkább elhagyható írás a kötetben. A másik Whitman címmel írt munka szándékosan kerüli a téma iránt érzett mindenkori lelkesedésemet; bánom, hogy nem emeltem ki egy kicsit jobban a költő nagyszámú retorikai leleményét, amelyek kétségtelenül több követőt vonzottak, és szebbek is, mint Mallarmé vagy Swinburne eszközei. Az Akhilleusz és a teknősbéka örökös versenyfutásának csak annyi érdeme lehet, hogy összefoglalta az előzményeket. A Homérosz-fordítások első hellenista kutakodásom eredménye – nem hiszem, hogy lesz második.

Életem híján volt életnek és halálnak. Ebből a szegénységből ered az itt közölt apróságok iránti buzgó szenvedélyem. Nem tudom, hogy vonatkozik-e rám-e a mottóban említett mentség.

A pokolbüntetés időtartama

Az évek múlásával mindinkább elapadóban van a pokolról való elmélkedés. Még a prédikátorok is elhanyagolják, talán azért, mert védtelennek érzik magukat azzal a szánalmas, ám sokatmondó emberi jellel szemben, amelyet az inkvizíció egyházi máglyái hordoztak magukban e világon: noha bennük kétségtelenül a múló kín jelent meg, földi korlátaink közt azért nagyon is alkalmasak arra, hogy metaforikusan ábrázolják az örökké tartó, tökéletes, megszüntethetetlen szenvedést, melyben mindazoknak örökre része lesz, akik magukra vonták Isten haragját. Akár helytálló ez a feltételezés, akár nem, az vitathatatlan, hogy általános erőtlenség jellemzi az intézmény propagandáját. (Senki se hökkenjen meg e szó láttán: a propaganda nem a kereskedelmi nyelvből származik, hanem katolikus eredetű; bíborosi tanácskozást jelöl.) A 2. században a karthágói Tertullianus még efféle beszédben adta elő, hogyan képzeli el a poklot s annak működését: „Kedvelitek a látványosságokat; várjátok csak ki a legnagyobbikat, az utolsó ítéletet. Mily elragadó, mily nevettető, mily örömteli és élvezetes látvány lesz, midőn majd elnézem, hogy hány gőgös király s álnok isten senyved a homályok leggyalázatosabb börtönében; s hogy az Úr nevét egykor üldöző római hatalmasságok közül hányan sülnek meg majd a máglyákon, melyek kegyetlenebbek lesznek, mint amilyet valaha is használtak keresztények ellen; s hogy hány komoly filozófus orcája lángol majd a szégyentől, amint rászedett hallgatóságával együtt ég a vöröslő máglyán; s hogy hány ünnepelt költő reszket majd ott Krisztus s nem pedig Midasz ítélőszéke előtt; és hogy hány hajdani tragikus színész lesz még ékesszólóbb, midőn ama valódi kínszenvedést kell megénekelniük…”1 Danténál nem látunk ehhez fogható lelkesedést, amikor ama roppant feladatba fog, hogy anekdotikus formában megjövendölje, milyen ítéleteket tartogat az isteni igazságszolgáltatás Észak-Itália számára. A későbbiekben a dogmának csupán a kihasználhatósága kerül előtérbe, ezt bizonyítják Quevedo irodalmi pokolképei, melyek neki csupán mulatságos anakronizmusokhoz kellettek, Torres Villaroelnek pedig csupán metaforákhoz. A pokolnak ez a dekadens képe szinte már-már baudelaire-i, aki annyira nem hitt az örökké tartó kínokban, hogy színleg bálványozta a poklot. (Egy jeles etimológia szerint az ártatlannak tetsző francia gêner – „kínozni” – ige a Szentírás erőteljes gyehenna szavából ered.)

Rátérek a pokol értelmezésére. A Diccionario enciclopédico hispano-americano idevágó pongyola cikkét érdemes elolvasni, no nem a benne lévő hiányos ismeretek vagy a rémisztő, sekrestyésszintű teológia miatt, hanem azért, mert határozatlanság fedezhető fel a sorok között. Azzal a megjegyzéssel kezdi, hogy a pokol fogalmát nem kizárólag a katolikus egyház használja; ez lényegében figyelmeztetés, amely azt jelenti, hogy „Csak azt ne mondják a szabadkőművesek, hogy az egyház találta ki ezeket az ostobaságokat”; ám nyomban emlékeztet rá, hogy dogma a pokol, és sietősen hozzáteszi: „Hervadhatatlan dicsőség illeti meg a kereszténységet, amiért magába ötvözte a hamis vallások szétszórt igazságait.” Legyen bár a pokol a természetes vagy csupán a kinyilatkoztatott vallás része, annyi bizonyos, hogy nincsen számomra hozzá hasonlóan vonzó és fontos teológiai kérdés. Nem a tömegek bárgyú mitológiájára gondolok – trágya, nyárs, tűz, fogó –, amely a bérházak tövében tenyészik, s amelyet az írók – fantáziájukat és tisztességüket megcsúfolva – untig ismételnek.2 Én a dogmát alkotó, szabatosan megfogalmazott fogalomról – „a gonoszoknak szánt örök büntetés helyéről” – beszélek, és csupán az a célom, hogy pontosan meghatározzam a helyét – in loco reali –, mely – a beatorum sede distincto – nem ott van, ahova a kiválasztottak kerülnek. Végzetes hiba volna az ellenkezőjét képzelnünk. A római birodalom hanyatlásának és bukásának története ötvenedik fejezetében Gibbon kétségbe vonja a pokol csodás voltát, és azt írja, hogy két olyan közönséges elem, mint a sötétség és a tűz, önmagában is elegendő a fájdalomérzet kiváltásához, amit azután a végtelenségig fokozhatunk, ha vég nélkülinek képzeljük el. Ez az elégedetlenségről árulkodó megjegyzés talán azt bizonyítja, hogy könnyű pokolképeket kialakítani, ami azonban nem enyhíti a belőle áradó roppant rettenetet. Az örökkévalóság attribútuma az iszonyatos. Még inkább az a folytonosságé – mely azt feltételezi, hogy az isteni büntetés megszakítás nélküli, hogy a pokolban nincs álom –, csakhogy ezt lehetetlen elképzelni. Tehát a büntetés örökkévalósága képezi a vita tárgyát.

Két szép, súlyos érvvel lehet ezt az örökkévalóságot megcáfolni. A kettő közül a feltételes halhatatlanság vagy a megsemmisülés érve a régebbi. A halhatatlanság – mondja ez a megértő érvelés – nem a bűnös emberi természet attribútuma, hanem a Krisztusban testté lett Isten adománya. Következésképpen nem lehet az ellen felhasználni, akinek adományozták. Nem átok az, hanem adomány. Ha valaki kiérdemli, a mennyek jutalmával érdemli ki; aki pedig méltatlannak bizonyul rá, „meghal a halálnak”, ahogy Bunyan írja, azaz végleg meghal. E kegyes elmélet szerint a pokol valójában Isten feledékenységének emberi káromlása. Whately volt e tan egyik terjesztője, az, aki jeles emlékű könyvecskét írt Historic Doubts Relative to Napoleon Buonaparte címmel.

Még különösebb az az eszmefuttatás, amelyet Rothe evangélikus teológus tett közzé 1869-ben. Azzal érvel – az ő gondolatmenetét is az teszi nemessé, hogy rejtett irgalmasságból elutasítja a bűnösök végtelen kárhozatát –, hogy ha örökké tartó a büntetés, akkor a Gonosz is örök. Isten nem akarhat ilyen örökkévalóságot – mondja – az Ő világában. Majd ismételten botrányosnak nevezi azt a feltételezést, hogy a bűnös ember s az ördög örökké csúfot űzhet Isten jóakaratú céljaiból. (A teológia a szeretet művének tekinti a világ teremtését. A predestináció kifejezése a teológiában az üdvösségre való kiválasztást jelenti; a kárhozat nem egyéb, mint ugyanennek a folyamatnak a másik oldala, a pokolbüntetésként értelmezhető „nem-kiválasztás”, ami azonban nem tekinthető az isteni jóság különleges megnyilvánulásának.) Végül azt állítja az említett teológus, hogy fogyó, apadó élet vár a kárhozottakra. El is képzeli őket, amint a teremtett világ mezsgyéjén, a végtelen tér réseiben bolyongnak, s életfoszlányokból tartják fenn magukat. Ekképp zárul a fejtegetése: minthogy az ördögök feltétlenül távol állnak Istentől, s vele feltétlenül ellenségesek, működésük Isten országa ellen irányul, továbbá egy ördögi birodalmat alkotnak, melynek természetesen vezért kell választania. Úgy kell elképzelnünk, hogy e sátáni kormányzat feje – az Ördög – mindig más és más. Azok a személyek, akik eme birodalom trónjára lépnek, a fantazmák sorsára jutnak ugyan, ám az ördögivadékok közt azután életre kelnek.3

Ezzel eljutottam feladatom legvalószínűtlenebb részéhez: azokhoz az érvekhez, amelyeket a pokolbüntetés örökkévalóságának a bizonyítására alkotott meg az emberiség. Fontosságuk fordított sorrendjében említem őket. Az első érv fegyelmi jellegű: azt állítja, hogy a büntetés félelmetessége annak éppen az örökkévalóságában rejlik, és ha valaki ez utóbbit kétségbe vonja, magát a dogmát érvényteleníti, s az Ördög malmára hajtja a vizet. Ez amolyan rendőri érvelés, nem hiszem, hogy cáfolatra szorulna. A második megoldás így hangzik: „Végtelennek kell lennie a büntetésnek, mert a bűn is az, lévén hogy a fenséges Úr ellen irányul, Ő pedig végtelen Lény.” Kimutatták már: ez a bizonyítás oly sok mindent bizonyít, hogy joggal gondolhatjuk, semmit sem bizonyít; azt bizonyítja, hogy nincs bocsánatos bűn, s hogy minden bűn megbocsáthatatlan. Én még azt is hozzátenném, hogy a skolasztikus szócsavarás tökéletes példájának tekinthetjük, s hogy a végtelen szó sokértelműségével téveszt meg bennünket: az Úrra vonatkoztatva abszolút az értelme, a büntetésre utalva szüntelen a jelentése, a bűnről szólva pedig nem hiszem, hogy volna bármi értelme is. Továbbá, ha egyszer azért tekintek végtelennek egy vétket, mert egy végtelen Lény, Isten ellen irányul, akkor azt is állíthatnám, hogy szent az a vétek, hiszen Isten is az; vagy akár azt is gondolhatnám, hogy egy tigrisre zúdított szidalmaknak szükségszerűen csíkosnak kell lenniük.

S most elém tolul a harmadik érv, az egyetlen. Talán így fogalmazható meg: „Azért létezik a menny és a pokol örökkévalósága, mert a szabad akarat méltósága ezt követeli meg; vagy örökre megvan bennünk a cselekvés képessége, vagy csupán ábránd az énünk.” Ez az érvelés nem logikus, sokkal több annál: teljességgel drámai. Egy iszonyú rendet kényszerít ránk, azt a szörnyű jogot, hogy elvesszünk, hogy szüntelenül rosszat cselekedjünk, hogy elutasítsuk a kegyelem közeledését, hogy a végtelen tűz martalékává legyünk, hogy Isten céljait sorsunkban megbuktassuk, hogy testünket ne világítsa meg az örökkévalóság fénye, és hogy elérjen bennünket a detestabile cum cacodaemonibus consortium. A sorsod forog kockán – mondja –: minden percedben benne van az örök kárhozat és az örök üdvösség is; ez a felelősség adja a méltóságodat. Bunyan érzéseivel rokon ez: „Isten nem játszott, amikor kísértést bocsátott reám. Az sem volt játék, amikor én mintha feneketlen mélységbe süllyedtem volna el, ahol a pokol gyötrelmei vettek körül; azért hát nem játszom most sem, amikor mindezeket előadom…”4

Azt hiszem, érthetetlen sorsunkban, melyben olyan gyalázatok uralkodnak, mint a testi fájdalom, minden képtelenség lehetséges, még egy örökké tartó pokol is, ám számomra az sem kétséges, hogy istentelenség hinni benne.

⁕

Utóirat. E pusztán informatív írás után talán egy álomról is beszámolhatok. Azt álmodtam, hogy felocsúdom egy viharos, szörnyűségekkel teli, másik álomból, s egy ismeretlen szobában térek magamhoz. Hajnalodott: a derengő fényben kirajzolódott a vaságy lába, a rideg szék, a bezárt ajtó és ablak, az üres asztal. Eltűnődtem félve, vajon hol vagyok?, s rájöttem, hogy nem tudom. Eltűnődtem, vajon ki vagyok?, s nem ismertem fel magam. Úrrá lett rajtam a félelem. Eltűnődtem: ez a vigasztalan virrasztás már maga a pokol, ez a céltalan virrasztás az én örökkévalóságom. Ekkor valóban felébredtem: reszkettem.

Az örökkévalóság
története
1936

Fordította

Boglár Lajos
Kürthy Ádám András
Scholz László

…Supplementum Livii; Historia infinita temporis
atque aeternitatis…

Quevedo: Perinola, 1632

…és általánosságban azt sem ígérhetem, hogy
ha kritikussá képeznék magukat, hasznosabb,
boldogabb vagy bölcsebb emberek lennének.

Johnson: Előszó Shakespeare műveihez, 1765
(Gárdos Bálint fordítása)

Előszó

Nem sokat mondhatok az itt következő lapok különös címéről, az „örökkévalóság történeté”-ről.1 Először a platóni filozófiáról beszélek; kronológiai rendre igényt tartó munka esetében logikusabb lett volna Parmenidész hexametereiből kiindulni („nem volt s nem lesz: most van mindig”2). Nem tudom, hogy tekinthettem a platóni archetípusokat „mozdulatlan múzeumi darabok”-nak, és hogy Erigena Scotust és Schopenhauert olvasva miért nem éreztem élő, erős és szerves formáknak őket. Idő nélkül felfoghatatlan a mozgás (különböző pillanatokban különböző helyek elfoglalása); nemkülönben a mozdulatlanság (különböző pillanatokban ugyanannak a helynek az elfoglalása). Hogy nem éreztem én, hogy az örökkévalóság, amely után oly sok költő sóvárgott, csodás fortély, mely megszabadít bennünket, ha csak futólag is, az egymásutániság elviselhetetlen zsarnokságától?

A kötet kiegészítésére vagy helyesbítésére két cikket tettem hozzá: A metafora (1952) és A körkörös idő (1943) a címük.

Ha van olvasó (nem valószínű, hogy volna, talán nem is létezik ilyen), akit érdekelnek A kenningek, forgathatja a Literaturas germánicas medievales (Középkori germán irodalmak) című kézikönyvemet, amelyet María Esther Vázquez-szel írtam. Nem hagyhatok említés nélkül két alapos monográfiát: Rudolf Meissner: Die Kenningar der Skalden, Leipzig, 1921 és Hertha Marquardt: Die Altenglischen Kenningar, Halle, 1938.

Az Al-Mu’taszim nyomában 1935-ben keletkezett; nemrég olvastam The Sacred Fountot (1901), amelynek talán hasonló a cselekménye. James e finom regényében a narrátor azt nyomozza, hogy B-re A vagy C hat; az Al-Mu’taszim nyomában című írásban B révén megsejti vagy kitalálja Z roppant távoli létezését, akit B nem ismer.

Nem kétséges, hogy e kötet feltámadásának az érdeme vagy a vétke nem az én karmámat terheli, hanem nagyvonalú, kitartó barátom, José Edmundo Clemente lelkét.

A körkörös idő

Én örökösen visszatérek az Örök Visszatérés elméletéhez; a következő sorokban (néhány történeti példa segítségével) kísérletet teszek a három alapváltozat meghatározására.

Platónnak tulajdonították az első megfogalmazást. A Timaiosz 39. szakaszában azt állítja ugyanis Platón, hogy mikor majd kiegyenlítődik a hét bolygó eltérő keringési sebessége, mind visszatér a kiindulópontra: az a forgás lesz a teljes év. Cicero elismeri,1 hogy nem könnyű kiszámolni az égitestek eme hatalmas periódusát, ám biztosra veszi, hogy nem végtelen időről van szó; egyik elveszett művében2 „az általunk évnek nevezett időegységben számolva” tizenkétezer-kilencszázötvennégyre teszi a kérdéses időtartamot. Platón halála után felvirágzott a csillagjóslás Athénban. Köztudott, hogy e tudomány szerint a csillagok állásától függ az ember sorsa. Egy asztrológus, aki nem hiába forgatta a Timaiosz lapjait, a következő cáfolhatatlan érvet fogalmazta meg: ha a bolygók keringési szakaszai ciklikusak, a világtörténelem is hasonló természetű; egy-egy platóni év végére érve, egyazon emberek születnek meg újra, s egyazon sorsot futnak be. Az utókor Platónnak tulajdonította ezt a feltételezést. 1616-ban ezt írta Lucilio Vanini: „Akhilleusz ismét Trójába fog vonulni, újjászületnek szertartások és vallások, az emberi történelem megismétlődik; semmi olyan sincs, ami már ne lett volna, ám mindez egészében, nem pedig (ahogy Platón mondja) részleteiben.”3 1643-ban ezt a megjegyzést fűzte Thomas Browne a Religio Medici első könyvéhez: „A Platón-féle év – »Plato’s year« – századokat fog át, s leteltével minden dolog visszanyeri korábbi állapotát, s akkor Platón ismét előadhatja az iskolájában ezt az elméletet.” Az Örök Visszatérés elméletének ez az első változata asztrológiai érven nyugszik.

A második Nietzsche dicsőségéhez kapcsolódik, ő volt ugyanis e változat legszenvedélyesebb megfogalmazója és terjesztője. Egy algebrai tétel az alapja: nevezetesen az a megfigyelés, hogy n számú tárgyból – olyanokból, mint amilyenek Le Bon feltevésében az atomok, Nietzsche elméletében az erők, a kommunista Blanqui elképzelésében pedig az egyszerű testek – lehetetlen végtelen számú variációt alkotni. Az itt említett három elmélet közül Blanquié a leglogikusabb és a legbonyolultabb rendszer. Ő ugyanis Démokritoszhoz hasonlóan4 nemcsak az időt, hanem a végtelen teret is benépesíti egybevágó, illetve elütő világokkal. Szép címet adott a művének: L’Éternité par les astres; 1872-ben adta ki. Sokkal korábban íródott David Hume egyik szűkszavú, de szabatos szakasza; az 1779-ben kiadott Beszélgetések a természetes vallásról című művében található, melyet Schopenhauer szándékozott lefordítani; tudtommal még senki sem hívta föl a figyelmet a szóban forgó sorokra. Idézem szó szerinti fordításban: „Ahelyett, hogy az anyagot Epikurosszal végtelennek gondolnánk, tételezzük fel, hogy az anyag véges. Véges számú részecskék lehetséges elrendeződéseinek száma is véges, ezért végtelen időtartam alatt a részecskék között minden lehetséges elrendeződés vagy helyzet szükségképp végtelen alkalommal ismétlődik. Következésképpen ez a világ, minden egyes, mégoly jelentéktelen eseményével együtt, már végtelenszer létrejött és elpusztult, s létrejön és elpusztul majd újra és újra, időbeli és térbeli korlátok nélkül.”5

A világtörténelmeknek eme azonosan ismétlődő, végtelen sorához a következő megjegyzést fűzi Bertrand Russell: „Sok szerzőnek az a véleménye, hogy a történelem ciklikus, hogy előbb vagy utóbb visszatér majd a világ jelenlegi állapota a legapróbb részleteivel egyetemben. Hogy fogalmazzák meg ezt a hipotézist? Azt mondhatnánk, hogy egy későbbi állapot numerikusan megegyezik az előző állapottal; csakhogy azt nem mondhatjuk, hogy a szóban forgó állapot kétszer áll be, hiszen az egy kronológiai rendszert vonna magával (since that would imply a system of dating), s az ellentmond a hipotézisünknek. E feltételezés egy olyan ember esetével rokonítható, aki körülutazza a földet: ő nem azt mondja, hogy a kiindulópont és az érkezési pont két eltérő, ám roppant hasonló hely; azt mondja, egy és ugyanaz a hely. A történelem ciklikusságának hipotézise a következőképpen fogalmazható meg: alkossunk egy olyan halmazt, amelyben egy bizonyos állapotnak valamennyi jelenlegi változata benne foglaltatik; egyes esetekben az egész halmaz önmagából származik.”6

Ezzel elérkeztünk az örök körforgás elméletének harmadik értelmezéséhez: ez a legkevésbé félelmetes és érzelgős megfogalmazás, egyszersmind ez az egyetlen elképzelhető változat. Itt nem azonos, hanem hasonló ciklusokkal van dolgunk. Képtelenség összeállítani a tekintélyes példák végtelen katalógusát: beletartoznak Brahma éjjelei és nappalai; akárcsak azok a periódusok, amelyeket egy mozdulatlan óra mér, mely nem egyéb, mint egy piramis, s amely apránként elfogy, lévén, hogy minden ezeregy esztendőben szárnyával megérinti egy madár; és Hésziodosz emberei is benne vannak, akiknek elkorcsosulását az aranytól a vashoz vezető út jelzi; továbbá Hérakleitosz világa, mely a tűzből keletkezik, s időről időre tűz által pusztul el; és Seneca meg Khrüszipposz világa is, melyet tűz semmisít meg, illetve víz kelt életre; nemkülönben Vergilius negyedik pásztori verse, Shelley pompás echója; A prédikátor könyve; a teozófia hívei; a Condorcet-féle tízes rendszerű történelem, Francis Bacon és Uszpenszkij elmélete; és Gerald Heard, Spengler és Vico tana; akárcsak Schopenhaueré és Emersoné; és Spencer Alapvető elvek című műve, Poe Eurekája… A példák özönéből elégedjünk meg most egy Marcus Aurelius-idézettel: „Még ha háromezer vagy harmincezer évig élnél is, mégis gondold meg, hogy senki sem veszíthet el más életet, csak amit él, és nem élhet mást, csak amit elveszít. Egyre megy hát a leghosszabb és a legrövidebb élet. Mert a jelen mindenki számára egyre megy, tehát az is egyre megy, amit elveszítünk; így az elmúlt élet csak röpke pillanatnak bizonyul. Hiszen sem a múltat, sem a jövőt el nem veszíthetjük. Hogyan is vehetné el valaki tőlünk azt, ami nem a mienk? Tehát… minden öröktől fogva azonos formában ismétlődik, s nem számít, hogy valaki száz, kétszáz évig vagy beláthatatlan ideig szemléli-e ugyanazokat a jelenségeket.”7

Ha kellő komolysággal olvassuk el a fenti sorokat (tehát ha nem merő intelemnek vagy moralizálásnak fogjuk föl), menten észrevesszük, hogy két különös gondolatot tartalmaznak, illetve feltételeznek. Az egyik: tagadják a múlt és a jövő valóságát. Schopenhauer így fejti ezt ki: „az akarat megismerésének formája, formája tehát az életnek vagy a realitásnak, tulajdonképpen csak a jelen, nem a jövő és nem a múlt; ezek csak a fogalomban, csak a megismerés összefüggésében léteznek, amennyiben a megismerés az ok elvét követi. A múltban senki ember még nem élt, és a jövőben sem fog élni, hanem a jelen minden élet egyedüli formája…”8 A másik gondolat: tagadják, akár A prédikátor könyve, hogy bárminemű újdonság létezhet. Első látásra úgy tűnhet, hogy szegényebb lesz a világ, ha elfogadjuk ezt a feltételezést, amely szerint az ember minden tapasztalata valamiképpen analóg.

Ha titokzatos módon egybeesik Edgar Allan Poe, néhány viking, Iskarióti Júdás és az olvasóm sorsa – lévén, hogy csak egyetlen lehetséges sors van –, akkor a világtörténelem valójában egyetlen ember élete. Szigorúan véve, Marcus Aurelius nem folyamodik efféle rejtélyes leegyszerűsítéshez. (Egyszer kigondoltam egy León Bloy-féle fantasztikus novellát: egy teológus egész életét arra szánja, hogy megcáfolja egy eretnek tanait; bonyolult vitákban le is győzi, elárulja és máglyára küldi; a mennyben pedig ráébred, hogy Isten szemében ő és az eretnek egyazon személy.) Marcus Aurelius a sokféle egyéni sors hasonlóságára, nem pedig azonosságára utal. Azt állítja, hogy minden időtartam – egy század, egy év, egyetlen éjszaka, talán a megfoghatatlan jelen is – magába foglalja az egész történelmet. Könnyű megcáfolni e feltételezés szélsőséges formáját: egy bizonyos íz eltér egy másik íztől, testi kínok közt eltelt tíz perc nem azonos tízpercnyi számolással. Ám valószerűnek és elfogadhatónak látjuk a hipotézist, ha nagyobb időszakokra vonatkoztatjuk, például arra a hetven esztendőre, amelyet a Zsoltárok könyve szán nekünk. Marcus Aurelius mindössze annyit állít, hogy az emberi érzékelések, érzelmek, gondolatok, viszontagságok száma ma véges, s még halálunk előtt valamennyit kimerítjük. „Aki a jelent látja, az mindent látott, ami csak valaha volt vagy valaha lesz…” – ismétli Marcus Aurelius.9

Az emberi lét mennyiségi állandósága és változtathatatlansága virágzó korokban bánkódásra vagy bosszankodásra adhat okot; hanyatló korokban ellenben (mint amilyen a miénk) azt a reményt hordozza magában, hogy semmilyen sértés, semmiféle sorscsapás, egyetlen diktátor sem rövidíthet meg bennünket.

Újabb nyomozások
1952

Fordította

Imreh András
Kürthy Ádám András
Scholz László

Margot Guerrerónak

Pascal gömbje

Lehet, hogy a világtörténelem valójában csak néhány metafora története. Egyik fejezetét szeretném most felvázolni ebben az írásban.

Az i. e. 6. században egy kolophóni rapszódosz, Xenophanész megcsömörlött a homéroszi költészettől, amelyet eladdig városról városra járván dalolt, ostorozni kezdte azokat a költőket, akik emberi tulajdonságokkal ruházták föl az isteneket, majd azt hirdette a görögöknek, hogy egy az Isten: egy örök életű gömb. Platón Timaioszában azt olvassuk, hogy a gömb a legtökéletesebb és legegységesebb forma, mert felületének minden pontja egyforma távolságra van a közepétől; Olof Gigon szerint1 Xenophanész is hasonló érvre támaszkodott; azért volt gömb alakú az ő Istene, mert ez a legjobb – vagyis a legkevésbé rossz – forma az istenség megjelenítésére. Negyven évvel később Parmenidész ugyanezt a képet használta (a Létező „jólkerekített gömb tömegéhez hasonlatos, közepétől minden felé egyenlő”2); Calogero és Mondolfo is úgy látja,3 hogy Parmenidész egy végtelen vagy végtelenül növekvő gömböt képzelt el, és hogy az iménti idézet dinamikus értelmű. Parmenidész Itáliában hirdette tanait; halála után néhány évvel a szicíliai – akragaszi – Empedoklész dolgozott ki részletes kozmogóniát; van benne egy szakasz, amely során a föld, a víz, a levegő és a tűz elemei egy végtelen gömbbé egyesülnek: „kerekded gömb, körbenforgó magányában örvendezve”.4

S miközben tovább pergett a világtörténelem, a túlságosan emberi istenekből, akiket Xenophanész bírált egykor, merő költői fikciók vagy épp démonok lettek; ám egyikükről, Hermész Triszmegisztoszról az a hír járta, hogy több könyvet is lediktált (számuk változik, Alexandriai Kelemen negyvenkettőt említ; Iamblikhosz már húszezret; Thot vagy Hermész papjai harminchatezer-ötszázhuszonötről beszélnek), s azokon a lapokon minden írásba foglaltatott. Az úgynevezett Corpus Hermeticum foglalja magába e képzeletbeli könyvtár töredékeit, amelyeket a 3. századtól kezdődően gyűjtöttek össze vagy agyaltak ki; az egyik darabjában, vagy talán az ugyancsak Triszmegisztosznak tulajdonított Asclepius című traktátusban akadt rá a 12. század végén egy francia teológus – Alain de Lille, azaz Alanus de Insulis – a következő formulára, amely az eljövendő korokban sem merülhet feledésbe: „Isten egy olyan szellemi gömb, melynek középpontja mindenütt van, a kerülete pedig sehol.” A preszókratikusok végtelen gömböt emlegettek; Albertelli (mint korábban Arisztotelész) úgy véli, hogy ez a megfogalmazás a contradictio in adiecto hibájába esik, mert az alany és az állítmány kizárja egymást; ez lehet, hogy igaz, ám a hermetikus könyvekbe foglalt formula alapján szinte megjelenik előttünk az említett gömb. A 13. században ismét feltűnik ez a kép, nevezetesen a jelképes Rózsaregényben, mely Platóntól eredezteti, továbbá a Speculum Triplex enciklopédiában is; a 16. században is találunk rá utalást: a Pantagruel utolsó könyvének utolsó fejezetében szó van „ama szellemi gömbről, melynek középpontja mindenütt van, kerülete pedig sehol, s amelyet Istennek hívunk”. Világos, hogy mit jelent ez a középkori gondolkodás szerint: Isten minden teremtményében benne lakozik, ám Őt senki sem korlátozza. „Imé az ég, és az egeknek egei be nem foghatnak téged”5 – mondá Salamon király; a gömb mértani metaforája valószínűleg fenti szavak értelmezésének tűnhetett.

Dante költeménye megtartotta a ptolemaioszi világképet, mely ezernégyszáz éven át uralta az emberi képzeletet. A föld a világegyetem középpontja. Valójában egy mozdulatlan gömb, körülötte kilenc koncentrikus gömb kering. Az első hét a bolygók (a Hold, a Merkúr, a Vénusz, a Nap, a Mars, a Jupiter és a Szaturnusz) égi köre; a nyolcadik az állócsillagoké; a kilencedik a kristályég, más néven az Első Mozgó. Ez utóbbit a csupa-fény Empyreum fogja körül. Az üres, áttetsző és keringő gömböknek e bonyolult rendszere (volt, hogy ötvenöt elemből állt) valóságos szellemi kényszert szült; De hypothesibus motuum coelestium a se constitutis commentariolus szerény címmel vetette papírra az Arisztotelészt cáfoló Kopernikusz azt az elméletet, mely átalakította kozmoszképünket. Az égi körök rendszerének szétzúzása valósággal felszabadított egy másik férfiút, Giordano Brunót. A hamvazószerdai lakomában kijelentette, hogy a világ nem más, mint egy végtelen ok végtelen hatása, továbbá, hogy közel van az istenség, „hiszen mélyebben lakozik az bennünk, mint mi önmagunkban”. Igyekezett megtalálni azokat a szavakat, amelyekkel bemutathatta az embereknek a kopernikuszi teret; egy híres oldalon ezt írta le: „…bizonyossággal állíthatjuk, hogy a világegyetem csupa középpont, vagy hogy a világegyetem középpontja mindenütt van, és hogy a kerület nincs valamelyik részén, amennyiben ez különbözik a középponttól.”6

Ez az örömittas mondat 1584-ben, még a reneszánsz fényében született; hetven évre rá már nyoma sincs ennek a buzgalomnak, akkor már elveszettnek hitte magát az ember térben és időben egyaránt. Időben azért, mert ha egyszer végtelen a jövő és a múlt, akkor valójában nincs is „mikor?”; térben pedig azért, mert ha minden egyforma távolságra van a végtelenül nagytól és a végtelenül kicsinytől, akkor valójában nincs is „hol?”. Senki sem létezik egy bizonyos napon, se egy bizonyos helyen, senki sem ismeri tulajdon arcának méretét. Az emberiség azt hitte, hogy a reneszánsszal eljutott a férfikorba, és ez így is hangzott el Bruno, Campanella és Bacon szájából. A 17. században aztán megrettent az öregség érzésétől; igazolására pedig előásta azt a régi hitet, mely szerint Ádám bűne miatt minden emberre lassú, végzetes hanyatlás vár. (Mózes I. könyvének ötödik fejezetében az áll, hogy „És lőn Methusélah egész életének ideje kilencszázhatvankilenc esztendő”; a hatodik fejezetben pedig, hogy „Az óriások valának a földön abban az időben.”.) John Donne A világ anatómiája című elégiájában Az első évforduló az élet rövidségén kesereg, továbbá a korabeli emberek apró termetén, akik akárha tündérek és pigmeusok lennének; Johnson életrajza szerint Milton attól félt, hogy az eposz műfaja többé már nem művelhető a földön; Glanvill azt állította, hogy „Isten érme”, Ádám teleszkopikus és mikroszkopikus látással rendelkezett; Robert South ezt a híres sort írta le: „Arisztotelész Ádámnak csupán a roncsa volt, Athén pedig a paradicsom hitvány utánzata.” Ama csüggeteg században Pascal már útvesztőnek és szakadéknak látta az abszolút teret, azt, amely hajdan Lucretiust hexameterekre ihlette, Brunónak pedig a felszabadultság érzését jelentette. Pascal gyűlölte a világegyetemet, Istent akarta imádni, csakhogy számára Isten még annyira sem volt valóságos, mint a gyűlölt univerzum. Fájlalta, hogy néma az ég, életünket pedig egy lakatlan szigetre vetődött hajótörött sorsához hasonlította. Szüntelenül érezte az anyagi világ súlyát, kábulatot, félelmet, magányt érzett, amit így fogalmazott meg: A természet egy végtelen gömb, „amelynek a középpontja mindenütt van, a kerülete sehol”.7 Így szerepel a mondat a Brunschvicg-féle kiadásban, Tourneur kritikai kiadásából (Párizs, 1941) ellenben kiderül – mivel a kéziratban szereplő kihúzásokat, illetve javításokat is közli –, hogy Pascal először az effroyable jelzőt használta: „…egy rémítő gömb, amelynek a középpontja mindenütt van, a kerülete sehol”.

Lehet, hogy a világtörténelem valójában csak néhány metafora különböző megszólaltatásainak a története.

A könyvkultuszról

Az Odüsszeia nyolcadik énekében azt olvassuk, hogy az istenek azért szőnek újabb és újabb vészt a földi lakóknak, hogy a jövő nemzedékeinek is legyen mit megénekelniük; úgy tűnik, Mallarmé kijelentése – „A világ célja egyetlen Könyv.” – harminc évszázad múltán ugyanezt a felfogást ismétli, mely valójában a balsors esztétikai igazolása. E két teleologikus nézet azonban nem esik teljesen egybe; a görög szerző megállapítása a szóbeliség korához tartozik; a franciáé az írásbeliségéhez. Az egyik éneklést említ, a másik könyvet. A könyv, bármely könyv, szent tárgy a szemünkben: már Cervantes is elolvasott mindent, még „az utcai papírdarabokat is”, de talán nem mindig hallgatta meg, mit beszélnek az emberek. Bernard Shaw egyik darabjában tűzvész fenyegeti az alexandriai könyvtárat; s mikor felkiált valaki, hogy azzal az emberiség emlékezete ég el, Caesar így felel: „Szégyenletes történet. Hadd égjen.”1 Véleményem szerint a történelmi Caesar elfogadná vagy épp elvetné ezt a döntést, melyet Shaw adott a szájába, de nem tartaná szentségtörő tréfának, mint mi. Nyilvánvaló, hogy miért nem: az ókor emberének az írott szó csupán pótlék volt, a kimondott szó pótléka.

Püthagoraszról az a hír járja, hogy nem írt; Gomperz2 azt hozza föl mentségére, hogy Püthagorasz a szóbeli tanítás eredményességében hitt. Az írásnak efféle mellőzésénél meggyőzőbb Platón félreérthetetlen tanúsága. Kijelentette ugyanis a Timaioszban, hogy „E mindenség alkotóját és atyját nagy dolog volna megtalálni, s ha megtaláltuk is, lehetetlen volna mindenkivel közölni”,3 a Phaidroszban pedig lejegyzett egy írásellenes egyiptomi fabulát (az írás gyakorlata miatt hanyagolják el az emberek emlékezetük edzését, s miatta függnek jelképektől), majd hozzátette, hogy a könyvek valójában a festészetre emlékeztetnek, melynek „alkotásai úgy állnak előttünk, mintha élőlények volnának, de ha kérdezel tőlük valamit, méltóságteljesen hallgatnak”.4 E hátrány enyhítésére vagy kiküszöbölésére találta ki a filozófiai dialógust. A mester megválaszthatja a tanítványát, a könyv ellenben nem választhatja meg az olvasóit, akik esetleg gonoszak vagy ostobák; Platónnak ez a fenntartása tovább él a pogány kultúrájú Alexandriai Kelemen szavaiban: „Legbölcsebb, ha nem ír az ember, hanem élőszóval tanul és tanít, mert az írás megmarad”,5 akárcsak az imént idézett értekezésnek egy másik szakaszában: „Ha mindent megírsz egy könyvben, az olyan, mintha kardot hagynál egy gyerek kezében.” Ez összecseng az evangéliumi szavakkal is: „Ne adjátok a szent dolgokat kutyáknak, és gyöngyeiteket ne dobjátok a disznók elé, nehogy eltapossák azokat lábukkal, és megfordulva széttépjenek titeket.”6 Jézus, az élőszóval tanító mesterek legnagyobbika mondja ezt a bölcsességet, az, aki csupán egyszer írt néhány szót a földre, s azt sem olvasta el senki.7

Alexandriai Kelemen a 2. század végén írta le az írással szembeni aggályát; a 4. század végén vette kezdetét az a szellemi folyamat, amely sok-sok nemzedékkel később oda vezetett, hogy az írott szó átvette a beszéd helyét, a toll pedig a hangét. Csodás véletlen folytán egy író megörökítette azt a pillanatot (nem nagy túlzás pillanatnak nevezni), amikor elindult e roppant folyamat. A Vallomások hatodik könyvében ezt írja Szent Ágoston Szent Ambrusról: „Olvasás közben szeme siklott az oldalakon. Szíve az értelmet kutatta, hangja és nyelve azonban csendesen pihent. Ha nála voltunk – nem tiltották senkinek a belépést, és nem volt ott szokásban az érkezők bejelentése sem –, gyakran így láttuk őt. Másképpen soha, csak szótlan olvasásban. Hosszú csöndben üldögéltünk (ki lett volna olyan vakmerő, hogy feszült figyelmében megzavarja?), azután eltávoztunk. Találgattunk. A lelke megüdítésére szánt, idegen ügyek gondjától mentes, igen rövid időre talán nem akarja, hogy másfelé lekössék? Talán vigyáz, hogy valami tépelődő és figyelmes hallgatónak ne kelljen kifejtenie egy-két homályos dolgot az olvasott könyvből, mert így néhány nehéz kérdés körül esetleg vitatkozásba döntenék? Ez a munka annyi idejébe került, hogy kevesebb könyvet olvashatna el, mint kedve tartja. Bár a hangja is igen könnyen rekedősre fordult, és annak kímélése máris elég ok lehetett, hogy csöndben olvasgasson.”8 Szent Ágoston 384 táján Szent Ambrus milánói püspök tanítványa volt; tizenhárom évvel később, Numídiában írta meg a Vallomásokat, s még akkor is nyugtalanította ama rendkívüli látvány: az, hogy egy férfi, könyvvel a kezében úgy olvas egy szobában, hogy nem ejti ki a szavakat.9

A szóban forgó férfiú kihagyta a hangjelet, s közvetlenül jutott el az írásjeltől az intuitív megértésig; ez a különös, új művészet, a néma olvasás művészete később csodás eredményekhez vezetett. Évek múltán kialakította azt a felfogást, amely célnak s nem pedig egy cél eszközének tekinti a könyvet. (Ennek a misztikus felfogásnak profán irodalmi változata határozza majd meg később Flaubert és Mallarmé, Henry James és James Joyce páratlan sorsát.) Az Abszolút Könyv, a Szent Írás fogalma lép annak az istenképnek a helyébe, mely szerint Isten szóban rendel el, illetve tilt meg bizonyos dolgokat az embernek. A muzulmánok szemében a Korán (melyet „A Könyv”-nek, al-Kitábnak is hívnak) nem csupán isteni alkotás, akár az emberi lélek vagy a világegyetem, hanem Istennek attribútuma is, úgy, ahogy Örökkévalósága vagy Haragja is az. XIII. fejezetében azt olvassuk, hogy az eredeti szöveg – a Könyv anyja – a mennyben található. Mohamed al-Ghazáli – a skolasztikusok Algazele – kijelentette, hogy „lemásoljuk egy könyvbe a Koránt, nyelvünkkel elmondjuk, szívünkben pedig felidézzük, az mégis ott marad az isteni középpontban, mit sem változtat rajta, hogy írott lapokra s az emberi értelembe került”. George Sale megjegyzi, hogy ez a teremtésen kívüli Korán valójában annak platóni ideája, avagy archetípusa; valószínű, hogy Algazel azért folyamodott az archetípusok elvéhez – mely a Tisztaság Fivéreinek Enciklopédiája és Avicenna révén került át az iszlámba –, mert így akarta igazolni a Könyv anyja fogalmát.

Különcség dolgában a zsidók még a mohamedánokon is túltettek. A Biblia első fejezetében a következő híres mondás található: „És Isten szólt: »Legyen világosság!« És lett világosság”; a kabbalisták érvelése szerint a szavakat alkotó betűkből származott az Úr parancsának ereje. A 6. század táján Szíriában vagy Palesztinában keletkezett Széfer Jecirá tudtunkra adja, hogy a Seregek Jehovája, Izráel Istene, a Mindenható Isten az egytől tízig terjedő tőszámokból és az ábécé huszonkét betűjéből teremtette a világot. Az, hogy a számok a Teremtés eszközei, illetve elemei, püthagoraszi és iamblikhoszi dogma; az, hogy ez a betűkre is áll, világosan jelzi az újabb íráskultuszt. A második könyv második szakasza így hangzik: „Huszonkét alapbetű: Isten lerajzolta, bevéste, összekapcsolta, megmérte, cserélgette őket, s velük alkotott meg mindent, ami létezik, s ami létezni fog.” Azután a könyv felfedi, melyik betűnek van hatalma a levegő fölött, melyiknek a víz fölött, és melyiknek a tűz, a tudás, a béke, a kegyelem, az álom és a harag fölött, továbbá hogy (példát is mondjunk) az élet fölött rendelkező kaf betű miként szolgált arra, hogy legyen az égen nap, az évben szerda és a testen pedig bal fül.

A keresztények még messzebbre mentek el. Abból a gondolatból, hogy egykor írt egy könyvet az istenség, arra az elképzelésre jutottak, hogy valójában kettőt írt, s hogy a második maga az univerzum. A 17. század elején Francis Bacon kijelentette10 Advancement of Learning című művében, hogy Isten két könyvet tár elénk, hogy ne kövessünk el hibákat: az egyik a Szentírás könyve, amely felfedi előttünk az Ő akaratát; a másik a teremtmények könyve, amely felfedi előttünk az Ő hatalmát, és kulcsot ad az előbbihez. Bacon sokkal többet értett ezen, mint puszta metaforát; úgy gondolta, hogy a világ visszavezethető azokra az alapvető formákra – olyanokra, mint a hőmérséklet, sűrűség, súly, szín –, amelyek egy véges számú sort alkotnak, egy abecedarium naturae-t, avagy betűsort, amellyel az egyetemes könyv íródik.11 1642-ben Sir Thomas Browne megerősítette ezt: „Így hát két Könyvből merítem a Teológiámat; amaz Isten által írt könyvön túl ott van az Őt szolgáló Természet műve is, az az egyetemes és közismert Kézirat, mely minden Szem előtt feltárul: akik nem találkoztak Ővele az egyik könyvben, a másikban leltek Rá.”12 Ugyanabban a szakaszban még ez olvasható: „Röviden, minden dolog mesterséges, mert a Természet az Isten Művészete.” Eltelt kétszáz esztendő, s akkor a skót Carlyle továbbfejlesztette Bacon elképzelését (műveinek több pontján, elsősorban is a Cagliostróról írt esszéjében látjuk ezt); kifejtette, hogy a világtörténelem egy Szent Írás, amelyet bizonytalankodva igyekszünk megfejteni, illetve megírni, s amelybe bennünket is beleírnak. Később Léon Bloy ezt írta: „Nincs a földön egyetlen emberi lény sem, aki meg tudná mondani, kicsoda. Senki sem tudja, mi végre jött e világra, mit tükröznek a tettei, érzései, gondolatai, se azt, hogy mi az igazi neve, a Világosság jegyzékében szereplő, kitörölhetetlen Neve… A történelem egy hatalmas liturgikus szöveg, amelyben az i betűk és a pontok is érnek annyit, mint egy-egy teljes szakasz vagy fejezet, ám egyiknek is, másiknak is meghatározhatatlan és mélyen titkolt a jelentősége.”13 Mallarmé szerint a világ célja egyetlen Könyv; Bloy szerint egy mágikus könyv szakaszai, szavai vagy betűi vagyunk, s a világon csupán ez a folytonos könyv létezik: helyesebben ez maga a világ.

Borges beszél
1979

Fordította

Tóth Éva

Előszó

Amikor a Belgrano Egyetem meghívott, hogy tartsak öt előadást,1 olyan témákat választottam, amilyenekkel már hosszú ideje együtt élek. Az első a könyv, nélküle nem tudom elképzelni az életet, éppúgy hozzám tartozik, mint a kezem vagy a szemem. A második a halhatatlanság, az a fenyegetés vagy reménység, amelyről sok-sok nemzedék álmodott, s amelyre a költészet java számít. A harmadik Swedenborg, a látnok, aki azt írta, hogy a holtak szabad akaratukból választják a mennyet vagy a poklot. A negyedik a krimi, ez a szigorú játék, amelyet Edgar Allen Poe hagyott ránk örökül. Az ötödik az idő, amely számomra a metafizika alapvető kérdése.

Hála a hallgatóságnak, amely nagylelkű vendégszeretetben részesített, előadásaimmal olyan sikert arattam, amilyet nem reméltem és biztosan nem érdemeltem meg.

Az előadás, akárcsak az olvasás, közös munka, a hallgatóság nem kevésbé fontos, mint az előadó.

Ebben a könyvben az én részem látható az órákból. Remélem, hogy az olvasó gazdagítani fogja őket, úgy, ahogy a hallgatók is tették.

A könyv

Az ember különféle szerszámai között kétségkívül a könyv a legbámulatraméltóbb. A többi mind testének a meghosszabbítása. A mikroszkóp, a távcső a látásé, a telefon a hangé, aztán itt van az eke és a kard, ami az emberi kar meghosszabbítása. Ám a könyv egészen más: a könyv az emlékezet és a képzelet meghosszabbítása.

Bernard Shaw a Caesar és Kleopátrában az alexandriai könyvtárat az emberiség emlékezetének nevezi. Ez hát a könyv, és még valami: az emberiség képzelete. Mert hiszen mi más a múltunk, mint álmok sora? És milyen különbség lehet aközött, hogy álmainkra emlékezünk vagy a múltra? Ezt a funkciót tölti be a könyv.

Valaha arra gondoltam, hogy megírom a könyv történetét. Nem a fizikai oldaláról. A könyvek fizikailag nem érdekelnek (legkevésbé a bibliofil könyvek, amelyek általában aránytalanok), engem az érdekel, hogy milyen értéket tulajdonítottak a könyvnek a különböző korok. Spengler ugyan megelőzött, A Nyugat alkonya című művében van egypár gyönyörű oldal a könyvről. Néhány személyes megjegyzéssel kiegészítve ahhoz fogom tartani magamat, amit Spengler írt.

Az ókorban nem volt olyan kultusza a könyvnek, mint manapság, ami engem meglep; a könyvben az élőszó pótlékát látták. Az a mondás, amit folyton idézünk: Scripta manent, verba volant, nem azt jelenti, hogy az élőszó mulandó, hanem hogy az írott szó maradandó és halott. Ezzel szemben az élőszó valami lenge, szárnyas dolog; szárnyas és szent, mint Platón mondja.1 Érdekes módon az emberiség nagy tanítói mind az élőszó mesterei voltak.

Nézzük az első példát: Püthagoraszt. Tudjuk, hogy Püthagorasz szándékosan nem írt. Nem írt, mert nem akarta magát az írott szóhoz kötni. Bizonyára azt érezte, ami a Bibliában később úgy van megfogalmazva, hogy a betű öl és a lélek éltet. Így kellett éreznie, ezért nem kötötte magát az írott szóhoz. Ezért van az, hogy Arisztotelész soha nem Püthagoraszról, hanem csak a püthagoreusokról beszél. Azt mondja például, hogy a püthagoreusok hittek az örök visszatérésben, amit jóval később Nietzsche is felfedezett. Azaz a ciklikus időben, amit Szent Ágoston cáfol a Civitas Deiben. Szent Ágoston egy gyönyörű metaforával azt mondja, hogy Krisztus keresztje megvált bennünket a sztoikusok körkörös labirintusától. A ciklikus idő eszméjét érintette Hume, Blanqui és még sokan mások.

Püthagorasz szándékosan nem írt, azt akarta, hogy gondolatai testi halála után tanítványai elméjében éljenek tovább. Innen származik az a mondás (amit, minthogy görögül nem tudok, megpróbálok latinul idézni), hogy magister dixit (a mester mondta). Ez nem jelenti azt, hogy kötve voltak ahhoz, amit a mester mondott; ellenkezőleg, szabadságot biztosít a mester által felvetett gondolattovábbításra.

Nem tudjuk, hogy Püthagorasz alkotta-e a ciklikus idő elméletét; csak azt tudjuk, hogy tanítványai ezt vallották. Püthagorasz meghalt, és ők, mint valami lélekvándorlás által – ez bizonyára tetszett volna Püthagorasznak – újra- és újragondolják az ő gondolatait, s ha valaki azt veti szemükre, hogy újat mondanak, a magister dixit (a mester mondta) formula oltalmába bújnak.

De vannak más példák is. Itt van Platón ékes példája, amikor azt mondja, hogy a könyvek olyanok, mint a képmások (lehet, hogy képekre vagy szobrokra gondolt), amikről az ember azt hiszi, hogy élnek, de ha kérdést intéz hozzájuk, akkor nem válaszolnak. Így hát, a könyvek némaságát korrigálandó, feltalálja a platóni dialógust. Vagyis Platón több személyben testesül meg: Szókratészben, Gorgiaszban és másokban. Arra is gondolhatunk, hogy Platón vigasztalódni akart Szókratész halála miatt, azt gondolván, hogy Szókratész továbbra is él. Ha bármilyen problémával találkozott, azt kérdezte: mit szólt volna ehhez Szókratész? Így bizonyos értelemben ő volt Szókratész halhatatlansága, aki nem írt semmit, és szintén élőszóval tanított.

Krisztusról tudjuk, hogy egyetlenegyszer írt le néhány szót, amit a homok mindjárt eltörölt. Tudomásunk szerint egyebet nem írt. Buddha szintén élőszóval tanított; prédikációi maradtak fenn. Aztán itt van Szent Anzelm mondása: „Könyvet adni egy tudatlan ember kezébe ugyanolyan veszélyes, mint kardot adni egy gyermek kezébe.” Így gondolkoztak a könyvről. Keleten még mindig él az a felfogás, hogy a könyvnek nem az a feladata, hogy felfedje a dolgokat, csupán az, hogy segítségünkre legyen a felfedezésben. Noha nem tudok héberül, tanulmányoztam némileg a kabbalát, és olvastam (angol és német fordításban) a Zohárt (A ragyogás könyve) és a Széfer Jecirát (Az alkotás könyve). Tudom, hogy ezek a könyvek nem azért íródtak, hogy megértsék, hanem hogy megmagyarázzák őket; arra ösztökélik az olvasót, hogy tovább gondolkodjék. A klasszikus ókor nem tisztelte a könyvet, bár tudjuk, hogy Nagy Sándor párnája alatt tartotta az Iliászt és a kardját, ezt a két fegyvert. Tisztelték Homéroszt, de nem tekintették megszentelt írónak abban az értelemben, ahogy mi ma. Nem gondolták, hogy az Iliász és az Odüsszeia szent szövegek volnának; tiszteletre méltó könyvek voltak, de lehetett támadni is őket.

Platón száműzhette köztársaságából a költőket anélkül, hogy eretnekség gyanújába keveredett volna. Az antikvitás eme tanúságai mellé érdemes Seneca roppant különös példáját csatolnunk. Luciliushoz írt csodálatos episztolái között van egy, amely egy rendkívül hiú egyént támad, akinek százkötetes könyvtára van; de hát ki az – kérdezi Seneca –, akinek van ideje száz könyvet elolvasni? Manapság viszont a nagy könyvtárakat becsüljük.

Az ókorban van egy olyan jelenség, amit nehezen tudunk megérteni, ami nem emlékeztet a mi könyvkultuszunkra. A könyvben mindig az élőszó pótlékát látják, aztán Keletről jön egy új felfogás, amely a klasszikus ókortól teljesen idegen: a szent könyv koncepciója. Nézzünk két példát, előbb a későbbit, a mohamedánokét. Szerintük a Korán előbb létezett, mint a világ, mint az arab nyelv: a Korán Isten egyik attribútuma, nem pedig műve, ugyanúgy hozzátartozik, mint könyörületessége vagy igazságossága. A Koránban meglehetősen titokzatos formában van szó a Könyv anyjáról. A Könyv anyja a Koránnak egy olyan példánya, amelyet az égben írtak. Ez lenne a Korán platóni archetípusa, és ez a könyv – ezt mondja a Korán –, ez a könyv az égben íródott. Isten attribútuma, és megelőzte a teremtést. Ezt hirdetik az ulémák, a mohamedán teológusok.

Aztán vannak hozzánk közelebb álló példák: a Biblia vagy pontosabban a Tóra vagy a Pentateukhosz. Azt tartják, hogy ezeket a könyveket a Szentlélek diktálta. Különös dolog: a különböző korokban, különböző szerzők által írt könyveket ugyanannak a léleknek vagy szellemnek tulajdonítják; de hát a Bibliában az is benne van, hogy a Szentlélek fuvallata bárhol jelen lehet. A zsidóknak az az ötletük támadt, hogy a különböző korok irodalmi műveit összegyűjtsék és egy könyvet alkossanak belőle, a Tórát vagy görögösen Bibliát. Mindezeknek a könyveknek egy a szerzője: a Szentlélek.

Bernard Shaw-tól egyszer megkérdezték, hiszi-e, hogy a Bibliát a Szentlélek írta. Shaw azt felelte, hogy minden könyvet, amit érdemes újraolvasni, a Szentlélek írt. Azaz a könyvnek meg kell haladnia a szerző szándékát. A szerző szándéka esendő emberi dolog, a könyvben kell hogy legyen valami többlet. A Don Quijote például több, mint a lovagregények szatírája. Olyan abszolút szöveg, amelyben a véletlennek semmi szerepe nincs.

Gondoljuk végig ennek a kijelentésnek a következményeit. Például, ha azt mondom:

Futó habok, kristálytiszták, fehérek,
lombos fák, mik tükörben nézik képük,
hűs árnnyal frissítő szép zöld mezőség,

akkor nyilvánvaló, hogy mindhárom sor tizenegy szótagos. Így akarta a szerző.

De mi ez a Szentlélek által írt műhöz képest, mi ez ahhoz képest, hogy az Istenség leereszkedett az irodalom színvonalára, és diktál egy könyvet! Ebben a könyvben semmi nem lehet a véletlen műve, mindennek van oka és magyarázata, minden egyes betűnek. A Biblia például tudvalevőleg azért kezdődik így: Beresit bara elohim, azaz b-vel, mert b-vel kezdődik az a szó, hogy boldog. Olyan könyvről van szó, amiben semmi sem véletlen. Ez elvezet bennünket a kabbalához, a betűk tanulmányozásához, az Istenség által diktált szent könyvhöz, amely éppen az ellenkezője annak, amit a klasszikus ókor gondolt. Ők ugyanis elég homályosan gondolkoztak a múzsát illetően.

„Istennő, haragot zengj”2 – mondja Homérosz az Iliász kezdetén. Itt az istennő, a múzsa, az ihletnek felel meg. Ezzel szemben, ha a Szentlélekre gondolunk, az valami konkrétabb és erősebb: Isten, aki leereszkedik az irodalomhoz. Isten, aki könyvet ír, akinek a könyvében semmi nem véletlen, sem a betűk, sem a szótagok száma egy-egy versben, s az sem, hogy szójátékokat alkothatunk a betűkkel, hogy a betűknek számértéket tulajdoníthatunk. Mindezt tudjuk.

A könyvre vonatkozó másik felfogás – ismétlem – az, hogy isteni mű lehet. Ez talán közelebb áll a mi felfogásunkhoz, mint a klasszikus ókoré, miszerint a könyv csupán az élőszó pótléka. Aztán eltűnik a szent könyv fogalma, és más felfogásoknak ad helyet. Annak például, hogy minden országot egy könyv képvisel. Emlékezzünk rá, hogy a mohamedánok a könyv népének nevezik a zsidókat, emlékezzünk Heine mondására, miszerint a zsidó népnek egy könyv a hazája, a Biblia. Itt van tehát egy új felfogás, miszerint minden országot egy könyv képvisel, vagy legalábbis egy szerző, aki lehet több könyv szerzője is.

Furcsa – nem hiszem, hogy ezt eddig bárki is észrevette volna –, hogy általában olyan egyéneket választottak képviselőjükül az országok, akik nem nagyon hasonlítanak hozzájuk. Az ember azt gondolná például, hogy Anglia Doktor Johnsont választaná; de nem, Anglia Shakespeare-t választotta, és Shakespeare – nyugodtan mondhatjuk – a legkevésbé angol az írók közül. Angliára az understatement jellemző, azaz, hogy inkább kevesebbet mondanak, mint a valóság. Shakespeare ezzel szemben metaforáiban túlzásra hajlott, és egyáltalán nem lenne meglepő, ha Shakespeare olasz vagy zsidó lett volna például.

Vagy vegyük Németország esetét; ez a csodálatos, könnyen fanatizálható ország egy toleráns, egyáltalán nem fanatikus embert választ, olyat, akit a haza nem érdekel túlságosan: Goethét. Németországot Goethe képviseli.

Franciaországban nem választottak ki egyetlen szerzőt, de Hugo felé hajlanak. Én nagy tisztelője vagyok Hugónak, de Hugo nem tipikusan francia. Hugo idegen Franciaországban; azok a hatalmas díszletek, azok a nagy metaforák nem jellemzők Franciaországra.

Még érdekesebb Spanyolország esete. Spanyolországot képviselhetné Lope de Vega, Calderón vagy Quevedo. De nem. Spanyolországot Cervantes képviseli. Cervantes az inkvizíció kortársa, de toleráns, nincsenek meg benne a spanyoloknak sem az erényei, sem a hibái.

Mintha minden ország úgy gondolná, hogy olyannak kell képviselnie, aki más, aki bizonyos értelemben az orvossága, ellenszere, ellenmérge lehet az ő hibáinak. Mi választhattuk volna Sarmiento Facundóját, de nem, hősi történelmünkkel a hátunk mögött mi egy dezertőr krónikáját választottuk, a Martín Fierrót, amely mint könyv megérdemli ugyan a választást, de gondoljuk meg, hogy történelmünket a pampa meghódításától dezertáló figura képviseli. Mindamellett ez a helyzet; mintha minden ország erre törekedne.

A könyvről sok író írt rendkívül szellemesen. Hadd hivatkozzam ezek közül néhányra. Először Montaigne-re, aki külön esszét írt a könyvről. Ebben van egy megszívlelendő mondat: „Semmit sem teszek kedvem ellenére.” Montaigne azt mondja, hogy a kötelező olvasmány fogalma hamis fogalom. Azt mondja, hogy ha egy nehéz részt talál egy könyvben, akkor azon átugrik, mert az olvasásban a gyönyörködés egy formáját látja.

Eszembe jut, hogy jó néhány éve volt egy körkérdés arról, hogy mi a festészet. Megkérdezték Norah nővéremet, és ő azt felelte, hogy a festészet az a művészet, amely a formák és a színek segítségével gyönyörködtet bennünket. Én azt mondom, hogy az irodalom is a gyönyörködtetés egyik formája. Ha valamit nehezen olvasunk, a szerző szándéka meghiúsult. Ezért azt gondolom, hogy Joyce például alapjában véve megbukott, mert művét lehetetlen erőfeszítés nélkül olvasni.

Egy könyv olvasásához nem kell erőfeszítés, a boldogsághoz nem kell erőfeszítés. Azt hiszem, Montaigne-nek igaza van. Elsorolja, kik azok a szerzők, akiket szeret. Vergiliust idézi, azt mondja, jobban szereti a Georgicát, mint az Aeneist, én jobban szeretem az Aeneist, de ez mindegy. Montaigne szenvedélyesen beszél a könyvről, ám azt mondja, hogy a könyvek boldoggá tesznek ugyan, de a gyönyör, amit okoznak, nem heves.

Emerson ellentmond neki – ő írta a másik fontos munkát a könyvekről. Előadásában Emerson azt mondja, hogy a könyvtár olyan varázskamra, ahol az emberiség legjobb szellemei várakoznak, de ahhoz, hogy megszólalhassanak, a mi szavunkra van szükség. Ki kell nyitnunk a könyvet, és akkor megszólalnak. Azt mondja, hogy a legjobb emberek társaságában tölthetnénk időnket, akik a kezdetektől fogva léteztek, mi azonban nem kerestük őket, inkább kommentárokat és kritikákat olvasunk, nem azt, amit ők maguk írtak.

Én húsz éven át az angol irodalom professzora voltam a Buenos Aires-i Egyetem Bölcsésztudományi Karán. Mindig azt mondtam tanítványaimnak, hogy ne csináljanak bibliográfiát, ne olvassanak kritikákat, olvassák magukat a műveket; lehet, hogy keveset fognak belőlük érteni, de élvezni fogják az olvasást, és mindig hallani fogják valakinek a hangját. Azt mondanám, hogy egy szerzőből a legfontosabb a hanglejtése, egy könyvben a legfontosabb a szerző hangja, az a hang, ami hozzánk szól.

Életem jó részét az irodalommal töltöttem, s azt hiszem, hogy a boldogság egyik formája az olvasás; a másik, gyengébb formája az írói alkotás, vagy amit alkotásnak nevezünk, amely az olvasmányaink emlékének és felejtésének keveréke.

Emerson egyetért Montaigne-nyel abban, hogy csak azt kell olvasnunk, ami tetszik, hogy a könyv a boldogság egy formája. Annyit köszönhetünk a betűknek. Én igyekeztem többet újraolvasni, mint olvasni, azt hiszem, az újraolvasás fontosabb, mint az olvasás, csak persze ahhoz, hogy újraolvashassunk valamit, azt már előbb el kellett olvasnunk. Ez az én könyvkultuszom. Lehet, hogy patetikusan hangzik, de nem akarok patetikus lenni: azt szeretném, ha úgy hangzana, mint egy vallomás, amit mindnyájuknak külön-külön teszek, nem mindenkinek, mert a mindenki absztrakció, és az egyes ember valóság.

Még mindig azt jászom, hogy nem vagyok vak, továbbra is vásárolok könyveket, könyvekkel rakom tele a lakásomat. Nemrég valaki nekem ajándékozta a Brockhaus Enzyklopädie 1966-os kiadását. Éreztem a könyv jelenlétet a lakásban, mint valami gyönyörűséget. Ott volt a huszonvalahány gót betűs kötet, amit nem tudok elolvasni, térképekkel és metszetekkel, amiket nem látok, és mégis, a könyv ott volt. Éreztem a könyv baráti vonzását. Úgy gondoltam, hogy a könyv az emberi boldogság egyik lehetősége.

Sokat beszélnek a könyv eltűnéséről; szerintem ez lehetetlen. Azt mondják, hogy nincs különbség egy könyv és egy újság vagy lemez közt. A különbség az, hogy az újságot a feledés jegyében olvassuk, a lemezt is azért hallgatjuk, hogy elfelejtsük, egy lemez gépies és épp ezért frivol. A könyvet azért olvassuk, hogy emlékezzünk rá.

A szent könyv fogalma, mint a Koráné a Bibliáé vagy a Védáké – ahol szintén az áll, hogy a Védák teremtették a világot –, megszűnhet, de a könyvnek van bizonyos szentsége, amit nem lenne szabad veszni hagynunk. Ha kezünkbe veszünk egy könyvet, és kinyitjuk, fennáll az esztétikai élmény lehetősége. Mik a könyvben sorakozó szavak? Mik ezek a holt szimbólumok? Abszolút semmik. Mi egy könyv, ha nem nyitjuk ki? Egyszerűen egy papírból és bőrből készült téglatest, ami lapokból áll; de ha olvassuk, akkor valami különös dolog történik, állandóan változik, azt hiszem.

Hérakleitosz azt mondta (eleget idéztem már), hogy senki sem léphet kétszer ugyanabba a folyóba. Senki sem léphet kétszer ugyanabba a folyóba, mert a folyó változik, de az a legborzasztóbb, hogy mi nem kevésbé vagyunk változékonyak, mint a folyó. Valahányszor elolvasunk egy könyvet, a könyv megváltozik, más lesz a szavak jelentése. Másrészt a könyvek telítve vannak a múlttal.

A kritika ellen beszéltem, és most ellent fogok mondani önmagamnak (de hát annyi baj legyen). A Hamlet nem ugyanaz a Hamlet, amit Shakespeare megalkotott a 17. század elején, a Hamlet Coleridge, Goethe és Bradley Hamletje. A Hamlet újjászületett. Ugyanez a helyzet a Don Quijotéval. Ugyanez a helyzet Lugonesszel és Martínez Estradával, a Martín Fierro sem ugyanaz. Mi, olvasók gazdagítottuk a könyvet.

Mikor egy régi könyvet olvasunk, az olyan, mintha mindazt az időt olvasnánk, ami eltelt a könyv megírása óta. Ezért fontos a könyv kultuszának ápolása. Egy könyv tele lehet hibával, lehet, hogy más véleményen vagyunk, mint a szerző, de akkor is marad még benne valami szent, valami isteni, nem babonás tiszteletből, hanem az áhított boldogság kereséséből, a tudásvágyból következően.

Ennyit szerettem volna ma önöknek elmondani.

Hét este
1980

Fordította

Scholz László

A rémálom

Az álom a genus; a rémálom a species. Az álmokkal kezdem, majd a rémálmokkal folytatom.

A napokban elolvastam újra néhány lélektani művet. Roppant csalódás ért. Mindegyik csak az álmok eszköztárát vagy épp témáit tárgyalta (később még megindoklom e szóhasználat jogosságát), de egy szót sem ejtett arról – pedig épp arra lettem volna kíváncsi –, hogy önmagában is milyen csodás, milyen különös az álomlátás.

Egy pszichológiai munka, Gustav Spiller The Mind of Man című, általam nagyra becsült könyve például azt állította, hogy az álmok az értelem legalsó működési szintjéhez tartoznak – szerintem ez tévedés –, továbbá hogy összefüggéstelen, össze nem illő elemekből állnak az álombeli történeteink. Hadd hivatkozzam itt Groussacra és Entre sueños (Álmok között) című remek írására (bárcsak fel tudnám idézni és elismételhetném önöknek!). Azt mondja Groussac a tanulmánya végén – El viaje intelectual (A szellemi utazás) című gyűjteményében található, azt hiszem, a második kötetben –, hogy valójában bámulatos, hogy reggelente ép ésszel – vagy legalábbis viszonylag ép ésszel – ébredünk fel azután, hogy megfordultunk a homályok birodalmában, az álmok útvesztőiben.

Különleges nehézséget jelent az álom tanulmányozása. Közvetlenül nem vizsgálhatjuk az álmokat. Csak az emlékképükről beszélhetünk. Az így felidézett álmok pedig valószínűleg nem felelnek meg közvetlenül az álmoknak. Egy jeles 18. századi író, Sir Thomas Browne úgy vélte, hogy álmaink emlékképe ugyancsak szegényes a pazar valósághoz képest. Mások ellenben úgy gondolják, hogy inkább megszépítjük álmainkat: ha szépprózai műnek tekintjük az álmot (jómagam annak tartom), nagyon valószínű, hogy az ébredés pillanatában és később is, amikor elmondjuk az álmot, még továbbszőjük a történetet. Eszembe jut most Dunne könyve, An Experiment with Time a címe. Nem értek ugyan egyet elméletével, de oly szép, hogy megérdemli, hogy felidézzük.

Ám egyszerűbb lesz, ha előbb megemlítem (könyvről könyvre ugrándozom, az emlékeim felülmúlják a gondolataimat) Boëthius nagy művét, A filozófia vigasztalását, amelyet Dante nyilvánvalóan olvasott vagy újraolvasott, amint az egész középkor irodalmát is elolvasta, talán többször is. Boëthius, akit az utolsó rómainak hívnak, Boëthius, a szenátor elképzel egy lóversenyt figyelő nézőt.

A néző kint van a versenypályán, és látja a tribünről a lovakat, a startot, a versengés fordulatait, a célba futó paripát, mégpedig mindig egyiket a másik után. Ám Boëthius odaképzel még egy nézőt. És ez a néző látja az első nézőt, és látja a versenyt is: gyaníthatóan Istenről van szó. Isten az egész versenyt látja, egyetlen örök pillanatban, az ő pillanatnyi örökkévalóságában látja a startot, a versengést, a befutást. Egyetlen pillantással átfog mindent, éppúgy, ahogy a világ egész történetét is látja. Ezzel két fogalmat ment meg Boëthius: a szabad akarat és a Gondviselés fogalmát. Ahogy a néző látja az egész versenyt és semmiben sem befolyásolja (csupán annyiban, hogy egymásutániságban érzékeli), Isten is látja egész versenyfutásunkat, a bölcsőtől a sírig. Nem befolyásolja tetteinket, szabadon cselekszünk, de már ismeri – szóval Isten már ebben a percben is ismeri – a végcélunkat. Így látja Isten a világ történetét, a világtörténelem mindenkori alakulását; és mindezt az örökkévalóságnak nevezett, egyetlen pazar, szédítő pillanatban látja.

Dunne 20. századi angol író. Nem láttam még érdekesebb könyvcímet, mint amilyen az övé: Kísérlet az idővel. Azt az ötletet fejti ki benne, hogy mindannyiunknak jut egyfajta szerény, egyéni örökkévalóság: minden éjjel birtokában vagyunk ennek a szerény örökkévalóságnak. Ma éjjel aludni fogunk, ma éjjel azt álmodjuk majd, hogy szerda van. És álmodunk majd szerdáról meg holnapról, csütörtökről, talán péntekről is, talán keddről… Az álomban minden embernek megadatik egy parányi, egyéni örökkévalóság, amikor is szemügyre veheti életének közeli múltját és jövőjét.

Álmában mindezt egyetlen pillantással fogja át az ember, éppúgy, ahogy irdatlan örökkévalóságból Isten nézi a világmindenség működését. Mi történik ébredéskor? Az, hogy miután már belénk ivódott az egymásutániságon alapuló élet, elbeszélő formába öntjük az álmunkat, holott az álomként sokszálú és egyidejű történés volt.

Lássunk egy nagyon egyszerű példát. Tételezzük föl, hogy álmomban megjelent egy ember, semmi más, csupán egy embernek a képe (sivár egy álom), majd nyomban hozzáálmodom egy fának a képét. Amikor aztán felébredek, megeshet, hogy ezt a nagyon is egyszerű álmot oda nem illő bonyolultsággal ruházom fel: kiötölhetem, hogy láttam álmomban egy embert, aki fává változott, vagy aki fa volt. Megváltoztatom a tényeket, már mesét szövök.

Nem tudjuk pontosan, mi is történik álomlátás alatt: nem lehetetlen, hogy álmainkban a mennyországban vagyunk, vagy épp a pokolban, talán mások vagyunk akkor – affélék, mint amit Shakespeare úgy hívott, hogy „the thing I am”, „az, aki vagyok” –, talán önmagunk vagyunk, talán az Istenség. Ébredéskor már nem emlékszünk rá. Álmainknak csupán az emlékképét, szegényes emlékképét tudjuk megvizsgálni.

Olvastam Frazer könyvét is: tulajdonképpen rendkívül leleményes író, de roppant hiszékeny is, mert láthatóan mindent elfogad, amit az utazóktól hall. Frazer szerint a vadember nem különbözteti meg az álmot az ébrenléttől. Az álmok számára az ébrenlét epizódjai. Így Frazer szerint, vagy az általa olvasott útleírók szerint, egy vadember például azt álmodja, hogy kimegy az erdőbe, és megöl egy oroszlánt; amikor felébred, azt gondolja, hogy lelke elvált a testétől, és álmában megölt egy oroszlánt. Vagy egy kicsit tovább bonyolítva a dolgot, feltételezhetjük, hogy egy megálmodott oroszlánt ölt meg. Ez mind lehetséges, és a vadember ebben az esetben éppúgy gondolkodik, mint a gyermek, aki nem húz éles határvonalat álom és ébrenlét közé.

Elmondok egy személyes emléket. Hajdan egyik unokaöcsém – öt-hat éves lehetett, de évszámok dolgában elég bizonytalan vagyok – minden reggel elmesélte nekem az álmait. Emlékszem, hogy megkérdeztem tőle egy reggel (a földön ült), hogy mit álmodott. Tudta, hogy ez a hobbym, így készséggel elmondta: „Az éjjel azt álmodtam, hogy eltévedtem az erdőben, féltem, de kijutottam egy tisztásra, és ott állt egy fehér faház, és a lépcsője sok-sok fokkal teljesen körbeért, mint egy folyosó, és volt rajta egy ajtó is, és te kijöttél az ajtón.” Hirtelen elhallgatott, majd így folytatta: „Mondd, mit kerestél te abban a kis házban?”

Számára minden egy szinten zajlott, ébrenlét és álom egyaránt. Ez pedig egy újabb hipotézishez vezet el bennünket, a misztikusok, a metafizikusok feltevéséhez, ahhoz a feltevéshez, amely az előbbi ellentéte, mégis egybemosódik vele.

A vadember és a gyermek szemében az álmok az ébrenlét epizódjai, a költők és a misztikusok viszont nem tartják lehetetlennek, hogy az ébrenlét teljes egészében álom. Ezt mondja Calderón, tömören, velősen: az élet álom. Ezt mondja Shakespeare, immár költői képpel: „Olyan szövetből / Vagyunk, mint álmaink”,1 és ugyanezt mondja oly csodálatosan Walther von der Vogelweide is, aki így teszi fel a kérdést (először tört németséggel ejtem ki, aztán ékes spanyolsággal): „Ist es mein Leben geträumt oder ist es wahr? Éltem valóban én, vagy álmodtam itt elébb?”2 Nincs rá bizonyosság. Ez az út végül is szolipszizmushoz vezet; ahhoz a feltevéshez, hogy csak egyetlen álomlátó létezik, és az mi vagyunk. Ez az álomlátó itt – azaz jómagam – ebben a pillanatban most önöket álmodja; most ezt a termet és ezt az előadást álmodja. Csak egyetlen álomlátó létezik; s az álmodja a világmindenséget, az álmodja a teljes világtörténelem eddigi menetét, és még saját gyermekkorát és ifjúságát is álomként látja. Az is lehetséges, hogy mindez meg sem történt: csak ebben a másodpercben jön létre és lesz álom, és hogy ez azonos minden egyes emberrel, nem minddel, az egyessel. Ebben a pillanatban azt álmodom, hogy előadást tartok a Charcas utcában, hogy kerülgetem a témákat – talán meg sem lelem őket –, hogy önökkel álmodom, de hát ez nem igaz. Önök egytől egyig velem álmodnak, meg a társaikkal.

Két elképzelésünk van: az egyik az ébrenlét részének tekinti az álmot, a másik – ama csodás, költői lelemény – az ébrenlétet teljes egészében álomnak tartja. Nincs különbség a két állítás között. Ez a gondolat Groussac cikkére rímel: nincsenek különbségek értelmünk működésében. Akár ébren vagyunk, akár alszunk és álmodunk, értelmünk mindig ugyanúgy működik. És éppen a már fentebb említett Shakespeare-idézetre hivatkozik: „Olyan szövetből / Vagyunk, mint álmaink.”

Van még egy téma, amit nem kerülhetünk meg: a profetikus álmok kérdése. Előrehaladottabb gondolkodásmódról tanúskodik az a felfogás, amely szerint az álmok megfeleltethetők a valóságnak, hiszen ma megkülönböztetjük mind a két szintet.

Az Odüsszeia egyik szakaszában szerepel két kapu, az egyik szaruból van, a másik elefántcsontból. Az elefántcsont kapun át jutnak az emberekhez a csalóka álmok, a szarukapun pedig az igaz, avagy profetikus álmok. Az Aeneis egyik szakaszában (melyről már számtalan kommentár született), a Kilencedik vagy a Tizenegyedik énekben, nem tudom biztosan, Aeneas alászáll az elysiumi mezőkre, túl Herkules oszlopain: szót vált Achilles, Tiresias nagy szellemével; megpillantja anyja szellemét is, megölelné, de nem teheti, mert árnyalak; és látja a város eljövendő dicsőségét, amelyet majd ő maga alapít meg. Látja Romulust és Remust, a mezőt, a szeme előtt megjelenik a mezőn a Forum Romanum, Róma eljövendő dicsősége, nemkülönben Augustus s az egész birodalom dicsősége. S miután Aeneas mindezt szemügyre vette, és szót váltott majdani kortársaival, visszatér a földre. Akkor történik a legkülönösebb dolog, amire még senki sem adott kellő magyarázatot, talán csak egy névtelen kommentátor, aki, azt hiszem, rátalált a megoldásra. Aeneas az elefántcsont kapun jön vissza, s nem pedig a szarukapun. Miért? A kommentátor megadja a választ: azért, mert nem a való világban vagyunk. Vergilius számára valószínűleg az archetípusok platóni világa jelentette a valóságot. Aeneas azért halad át a csontkapun, mert az álomvilágba tart – vagyis oda, amit mi ébrenlétnek nevezünk.

Nos, mindez lehetséges.

Most lássuk a speciest, a rémálmot. Nem érdektelen felidéznünk a rémálmot jelölő szavakat.

A spanyol pesadilla nem túlzottan szerencsés: a kicsinyítő képző láthatóan csökkenti az erejét. Más nyelveken erőteljesebb megfelelőket találunk. A görög az ephialtész szót használja: a rémálmot keltő ördögöt hívják Ephialtésznek. Latinul incubus a neve. Olyan ördögfajta ez, amelyik lenyomja az alvót, és lidérceket kelt benne. Nagyon fura szót találunk rá németül: Alp a neve, ami körülbelül az elfnek, a lidércnyomást keltő elfnek felel meg, tehát ugyancsak rémálmot előidéző ördögről van szó. Van egy kép is, amelyet az irodalom egyik legnagyobb rémálomlátója, De Quincey látott. Fuseli vagy Füssli a festő neve (valóban így hívták, 18. századi svájci művész volt), The Nightmare, azaz A rémálom a kép címe. Egy fekvő kislány van rajta. Felriad és megrémül, amint észreveszi, hogy egy apró, fekete, gonosz szörny telepedett a hasára. A szörny a rémálom. Festés közben Füsslinek bizonyára az Alp szó, a lidércnyomást keltő elf járhatott a fejében.

Lássuk most a legbölcsebb és legrejtélyesebb szót, a rémálom angol megfelelőjét: the nightmare szó szerint azt jelenti, hogy „éji kanca”. Shakespeare így értette. Egyik sorában azt írja, hogy „I met the night mare”, „találkoztam az éji kancával”. Szemmel láthatóan kancának tekinti a rémálmot. Egy másik művében már tudatosan írja, hogy the nightmare and her nine foals, a „rémálom és kilenc kiscsikója”, tehát ott is kancának tartja.

Az etimológusok azonban másképp származtatják a szót. Eszerint a niht mare vagy niht maere, azaz „éji ördög” kifejezésből ered. Doktor Johnson azt írja híres szótárában, hogy az északi mitológiából ered a szó – mi inkább szász mitológiát mondanánk –, mert ez az ördög művének tekinti a lidércnyomást; akkor pedig párja lehet – vagy talán a fordítása – a görög ephialtésznak vagy a latin incubusnak.

Van egy másik elfogadható szófejtés is, amely a német Märchen szóval igyekszik rokonítani az angol nightmare-t. A Märchen szó jelentése mese, tündérmese, fikció; eszerint a nightmare „éji képzelgés” lenne. Nos, a nightmare „éji kanca”-ként való értelmezése (van valami ijesztő ebben az „éji kancában”) Victor Hugónak mintegy ajándékként hullott az ölébe. Hugo jól tudott angolul, s írt Shakespeare-ről egy mára már feledésbe merült könyvet. Egyik versében azután, azt hiszem a Les Contemplations című kötetében található, azt írja a rémálomról, hogy le cheval noir de la nuit; vagyis „az éjszaka fekete lova”. Nem kétséges, az angol nightmare járhatott a fejében.

Ha már ennyiféle etimológiát láttunk, ne feledkezzünk meg a francia cauchemar szóról sem, amely kétségtelenül rokonságban áll az angol nightmare-rel. Mindben megtalálható egy ördögi eredetre utaló elem (később még visszatérek rá), az, hogy valami ördög okozza a lidércnyomást. Azt hiszem, ez nem tekinthető egyszerűen babonának: azt hiszem – és ezt most teljes elfogulatlansággal mondom –, lehet némi igazság ebben a felfogásban.

Lépjünk be a rémálom, a rémálmok világába. Engem mindig ugyanazok kísértenek. Úgy is mondhatnám, két rémálmot szoktam látni, melyek olykor egybemosódnak. Az egyik a labirintus lidérce, ami részben arra az acélmetszetre vezethető vissza, amit még gyermekkoromban láttam egy francia könyvben. A világ hét csodáját ábrázolta a metszet, köztük a krétai labirintust. Hatalmas amfiteátrum volt az az útvesztő, egy roppant magas amfiteátrum (ezt onnan lehetett tudni, hogy magasabb volt, mint a ciprusok meg a körülötte lévő emberek). Repedések látszottak a zárt, baljósan zárt építményen. Gyerekfejjel azt hittem (avagy most azt hiszem, hogy azt hittem), hogy ha volna egy elég erős nagyítóm, a metszet egyik repedésében megtalálnám és szemügyre vehetném a labirintus félelmetes középpontjában álló Minotauruszt.

Egy másik rémálmom a tükörlidérc. Nem üt el az előbbitől, hisz elég két szembefordított tükör, és már kész is a labirintus. Emlékszem, Dora de Alvear házában, Belgranóban láttam egyszer egy kör alakú szobát, ahol minden falat és ajtót tükör borított, úgyhogy ha belépett az ember, egy valóban végtelen útvesztő közepén találta magát.

Mindig útvesztőkről vagy tükrökről álmodom. A tükörálmomban fel-felbukkan még egy látomás – éjszakáim újabb réme –, mégpedig az álarcok motívuma. Mindig is féltem az álarcoktól. Kisgyerekként nyilvánvalóan úgy éreztem, hogy aki álarcot hord, az valami rettenetes dolgot igyekszik elrejteni. Előfordul (ez a legiszonyúbb rémálmom), hogy saját magam látom egy tükörben, ráadásul álarcban. Nem merem letépni a maszkot, mert rettegek szembenézni az igazi arccal, mely bizonyára szörnyűséges. Lehet, hogy lepra vagy a gonosz lakozik benne, vagy valami még borzasztóbb, amit el sem tudok képzelni.

Rémálmaim egyik különös vonása – nem tudom, megegyezik-e ebben a véleményünk –, hogy pontos a topográfiájuk. Én például mindig meghatározott Buenos Aires-i utcasarkokról álmodom. A Laprida és az Arenales vagy a Balcarce és a Chile sarka a helyszín. Pontosan tudom, hogy hol vagyok, akárcsak azt, hogy valami távoli helyre kell eljutnom. Ez utóbbit is pontos topográfiával álmodom, de az teljesen más helyszín szokott lenni. Olykor hegyszoros, olykor mocsár, olykor dzsungel, nem lényeges: tudom, hogy pontosan melyik Buenos Aires-i utcasarkon vagyok. Keresem a helyes útirányt.

Mindenesetre nem a képi elem a leglényegesebb a rémálmokban. Az az igazán lényeges, ahogy ezt Coleridge kiderítette – szándékosan idézek költőt –, hogy milyen hatást kelt egy-egy álom. Az álomkép legkevésbé kép: inkább hatás. Már említettem az előadásom elején, hogy olvastam jó néhány pszichológiai szakmunkát, s nem találtam bennük költői szövegeket, holott azok páratlanul tanulságosak.

Lássunk egy Petronius-idézetet. Addison hivatkozik az egyik sorára. Azt írja, hogy játszik a lélek, ha megszabadul a test terhétől: „és súly nélkül lebben a lelkünk”.3 Góngora később pontosan azt fogalmazza meg egy szonettben, hogy az álom és a rémálom tulajdonképpen prózamű, irodalmi alkotás:

Az álom, sok színjáték alkotója,
a szélre épült nagy teátrumában
árnyakat öltöztet szép cifra mezbe…4
(Tótfalusi István fordítása)

Az álom színjáték. A 18. század elején Addison újította fel ezt az elképzelést a Spectatorban közölt kitűnő cikkében.

Már idéztem Thomas Browne-t. Azt mondja, hogy az álmok révén fogalmat alkothatunk a lélek nagyszerűségéről, mert a lélek független a testtől, és szívesen játszadozik, álmodozik. Browne szerint a lélek élvezi a szabadságot. Addison is azt mondja, hogy való igaz, hogy ha kiszabadul a lélek a test kötelékéből, képzeleg, a képzelet olyankor szabadabban szárnyal, mint ébrenlét alatt. Hozzáteszi, hogy a lélek (ma elmét mondanánk, ma nem használjuk a „lélek” szót) valamennyi működése közül az invenció a legnehezebb. Álmunkban azonban oly gyorsan alkotunk, hogy már létező gondolatoknak véljük épp formálódó leleményeinket. Azt álmodjuk, hogy olvasunk egy könyvet, pedig valójában annak a könyvnek akkor találjuk ki minden szavát, épp csak nem tudunk róla, ezért kész műnek tekintjük. Sok álomban megfigyeltem már ezt az előmunkálatot, vagyis a dolgoknak ezt az előkészítését.

Eszembe jut egy lidérces álmom. A Serrano utcában játszódott, biztosan tudom, talán a Serrano és a Soler sarkán, bár nem hasonlított a Serrano–Soler sarokra, egészen másképp nézett ki a környék: én mégis tudtam, hogy Palermónak az a régi utcája, Serrano a helyszín. Találkoztam egy barátommal, nem tudom a nevét: végigmértem, bizony nagyon megváltozott. Annak előtte még nem láttam az arcát, de tudtam, ő nem nézhet úgy ki. Nagyon megváltozott, nagyon bús volt. Kiült az arcára a bánat, a betegség, talán a bűntudat. A kabátja alatt tartotta a jobbját (ez lényeges ebben az álomban). Nem láthattam a kezét, a szíve tájékán rejtegette. Egyszerre csak átöleltem, megéreztem, hogy segítségre szorul: „De hát mi történt veled, szegénykém? Te aztán megváltoztál!” Így felelt: „Bizony, megváltoztam!” Óvatosan előhúzta a kezét. Jól láttam, hogy madárkarom.

Az a fura az egészben, hogy a férfi kezdettől fogva eltakarta a kezét. Én pedig addigra már készen álltam – anélkül, hogy tudtam volna róla – a leleménnyel: azzal, hogy madárkarma van a férfinak, és hogy majd meglátja, milyen rettenetes változás, milyen rettenetes balsors rabja, hiszen madárrá változik. Az is előfordul álmunkban, hogy kérdeznek tőlünk valamit, nem tudjuk a választ, aztán megmondják, s mi elámulunk. Lehet, hogy teljes képtelenség, de az adott álomban tökéletesen hangzik. Jó előre kitaláltunk mindent. Íme a konklúzióm (nem tudom, tudományosan hangzik-e): az álomlátás a legősibb esztétikai tevékenység.

Tudjuk, hogy álmodnak az állatok. Latin versekben feltűnik az álmában nyulat kergető, ugató agár. Az álmokban lelünk hát rá a legősibb esztétikai tevékenységre; ez roppant különös, mert a drámával áll rokonságban. Hadd fejezzem itt be, mit mond Addison az álomról (akaratlanul is megerősítve Góngora álláspontját), a színjátékíróról. Kifejti, hogy mialatt álmodunk, mi vagyunk a színház, a közönség, a színészek, a cselekmény és minden szó, amit hallunk. Mindent öntudatlanul teszünk, és minden sokkal életszerűbb, mint amilyen a valóságban szokott lenni. Vannak ugyan, akik halovány, homályos álmokat látnak (legalábbis ezt állítják). Az én álmaim nagyon élénkek.

Térjünk vissza Coleridge-hoz. Szerinte bármit álmodunk is, magyarázatot igényel az álom. Mond egy példát: itt terem egy oroszlán, mire mindannyian megijedünk: az oroszlán látványa keltette bennünk a félelmet. Vagy: alszom, felébredek, látom, hogy egy állat ül rajtam, mire megijedek. Álmunkban azonban ennek az ellenkezője is megtörténhet. Például nyomást érzünk, és azt valahogy meg kell magyarázni. Ekkor képtelen módon, de világosan, azt álmodom, hogy rám feküdt egy szfinx. A szfinx itt nem a félelem okaként jelenik meg, hanem magyarázatként, hogy miért éreztünk nyomást. Coleridge azt is hozzáteszi, hogy álkísértettel megijesztett emberek közül nem egy megtébolyodik. Ezzel szemben, ha valaki kísértetet lát álmában, amikor felébred, néhány perc vagy néhány másodperc elteltével visszanyeri nyugalmát.

Sok lidérces álmom volt már (és van is). A legszörnyűbbet – amelyet én a legszörnyűbbnek találtam – megírtam egy szonettben. Így szólt: a szobámban voltam; hajnalodott (valószínűleg ez az álombéli időt jelentette), s az ágy lábánál ott állt egy király, egy ősrégi király, és én tudtam álmomban, hogy északi, norvég az a király. Nem nézett rám: tompa tekintetével a mennyezetre meredt. Tudtam, hogy valami nagyon régi király lehet, mert ma senkinek sincs olyan arca. Egyszerre csak rettegéssel töltött el a jelenléte. Láttam a királyt, láttam a kardját, láttam a kutyáját. Végül felébredtem. De még jó ideig láttam a királyt, akkora hatással volt rám. Így elmondva semmit sem ér ez az álom; álomként azonban iszonyú volt.

Hadd meséljek el önöknek egy rémálmot, amit a minap hallottam Susana Bombaltól. Nem tudom, mennyire lesz hatásos így elmondva; valószínűleg semennyire. Azt álmodta, hogy egy boltozatos szobában van, odafenn minden csupa homály. A homályból felfeslett, fekete szövet lóg. Ő meg jókora, kissé suta ollót tart a kezében. Le kellett vágnia a szövetről csüngő rojtokat, és mennyi volt! A szövetből csupán egy másfél méterszer másfél méteres darab látszott, azután eltűnt a fenti homályban. Járt a keze, de tudta, hogy sohasem ér a végére. S akkor hatalmába kerítette a borzadás, azaz a rémálom, hiszen a rémálom mindenekelőtt borzadás.

Két megtörtént rémálmot mondtam el az imént, most két irodalmi példát idézek fel, valószínűleg egykor ezek is megtörténtek. Az előző előadásomon Dantéról szólva már említettem a Pokolban szereplő ős kastélyt. Elmondja Dante, hogy jut el Vergilius vezetésével az első körhöz, és ott észreveszi, hogy Vergilius elsápad. Elgondolkodik: ha a Pokolba lépvén Vergilius is elsápad – pedig az neki örök hajléka –, hogyne rettennék meg én? Elmondja Vergiliusnak, hogy megrémült. Ám Vergilius sürgeti: „Elöl megyek: lépj lábaim nyomába.” Egyszerre csak megérkeznek, mégpedig váratlanul, mert közben végtelen sok sóhaj száll föl; de nem testi kínból feltörő, hanem annál sokkal súlyosabb jajok.

Egy ős kastély, egy nobile castello alá érnek. Hét fal veszi körül, lehet, hogy a trivium és a quadrivium hét szabad művészetét jelentik, vagy épp a hét erényt; nem lényeges. Valószínűleg Dante egyszerűen mágikusnak találta a számot. Elég volt neki, hogy – nyilvánvalóan – sokféleképpen értelmezhető az a szám. Szó esik még egy csörgetegről, mely eltűnik, meg egy üde rétről, amely szintén eltűnik. Amint közelebb érnek, fényességet látnak. De nem a rétet látják, amelyben van élet, hanem holtakat. Négy árny tart feléjük, az ókor nagy költőinek az árnyai. Ott van Homérosz, kezében szablya; ott van Ovidius és Lucanus, és Horatius. Vergilius szól Danténak, hogy köszöntse Homéroszt, akit Dante nagy tisztelettel övezett, de sosem olvasott. Így szól hozzá: Onorate l’altissimo poeta!5 Homérosz – szablyával a kezében – továbbhalad, s hatodikként beveszi Dantét a társaságba. Dante akkor még nem készült el az Isteni színjátékkal, hisz épp abban a pillanatban írja, de tudja, hogy be fogja fejezni.

Később olyasmit hall Dante, amit nem ismételhet el. Firenzei szemérmességnek vélhetnénk a dolgot, de azt hiszem, mélyebb okot is találunk. Az ős kastély lakóiról ejt néhány szót: a pogányok és a muzulmánok nagy kincsű szellemei találhatók ott: mind lassan és halkan beszélnek, roppant tekintély sugárzik az arcukról, de nem ismerik Istent. Az ott az istennélküliség építménye, s a lakói tudják, hogy az örök kastély – amaz örök, tiszteletre méltó, de iszonyú kastély – foglyai.

Ott van Arisztotelész, a Tudók vezére. A preszokratikus bölcselők, Platón; és ott van, félrevonulva, magában Szaladdin, a nagy szultán. Ott van valamennyi nagy pogány szellem, akik keresztség híján nem üdvözülhettek, akiket nem válthatott meg Krisztus; ez utóbbiról ugyan beszél Vergilius, de a Pokolban nem nevezheti néven: „egy Erős”-nek hívja. Azt hihetné az ember, hogy Dante nem ismerte még fel drámai tehetségét, még nem volt tudatában, hogy beszéltetni is lehet a hősöket. Akár sajnálhatnánk is, hogy nem ismétli el nekünk Dante azokat a nagy – és nyilvánvalóan nemes – szavakat, amelyeket Homérosz roppant szelleme mondott ott neki szablyával a kezében. Ám ugyanúgy azt is érezhetjük, hogy Dante rájött, hatásosabb, ha minden néma, ha minden szörnyű a kastélyban. Ők beszélnek a nagy árnyakhoz. Dante számba veszi őket: megnevezi Senecát, Platónt, Arisztotelészt, Szaladdint, Averroëst. Megemlíti őket, de tőlük egyetlen szót sem hallunk. Ez a jobb megoldás.

Azt mondanám, hogy ha megvizsgáljuk Dante Poklát, a pokol ott nem rémálomszerű; egyszerűen csak egy kínzókamra. Kegyetlen dolgok történnek, de nincs meg benne az a lidérces légkör, ami az „ős kastély” sajátja. Ezt Dante teremti meg, talán elsőként az irodalomban.

Van még egy példám, amelyet De Quincey is nagyra becsült. Wordsworthtől származik, Az előszó V. könyvéből. Leírja Wordsworth, hogy mennyire aggasztja – elég különös ez az aggodalom, ha meggondoljuk, hogy a 19. század elején írta le –, hogy veszélybe került a művészet és a tudomány, és hogy egy kozmikus csapás megpecsételheti a sorsukat. Akkoriban még nem gondolkodtak az efféle kataklizmákon; ma bátran elgondolhatjuk, hogy bármelyik pillanatban elpusztulhat az emberiség minden műve, s maga az emberiség is. Az atombombára gondolok. Hát igen; Wordsworth elmeséli, hogy beszélgetett egy barátjával. Ezt gondolta: mily borzalmas, mily borzalmas elgondolni, hogy bármilyen kozmikus csapás megpecsételheti az emberiség nagy műveinek, a tudományoknak, a művészeteknek a sorsát! Bevallja a barátja, hogy már benne is feltámadt efféle félelem. Mire így szól Wordsworth: azt álmodtam, hogy…

Most következik az az álom, amely szerintem a tökéletes rémálom, mert annak mindkét összetevője megtalálható benne: a testi gyötrelem s egy üldözés epizódjai, valamint a borzalom, a természetfölöttiség eleme. Leírja Wordsworth, hogy egy tengerre néző barlangban találta magát, dél volt, egyik kedvenc könyvét, a Don Quijotét olvasta, a kóbor lovag Cervantes által megörökített kalandjait. Nem említi a hőst név szerint, de jól tudjuk, kiről van szó. Így folytatja: „Letettem a könyvet, eltűnődtem; pontosabban a tudomány és a művészet sorsán tűnődtem, aztán elérkezett az idő.” A dél, a déli hőség nagy erejű ideje, amikor a tengerre nyíló barlangban (körülötte föveny és sárgálló homok) Wordsworth emléke szerint ez történt: „Elnyomott az álom s beléptem az álomvilágba.”

Ott aludt hát a barlangban, szemközt a tenger, körülötte az aranyló tengerparti homok. Álmában bekeríti a homok, egyfajta fekete Szahara. Nincs víz, nincs tenger. A sivatag közepén találja magát – egy sivatagban az ember mindig középen van –, s halálra rémülten épp azon töpreng, vajon hogy fog kiszabadulni a sivatagból amikor észreveszi, hogy ott áll mellette valaki. Furamód egy beduin arab: teveháton ül, jobbjában lándzsa. A bal karja alatt egy követ tart, a markában pedig kagylót. Az arab előadja, hogy az a küldetése, hogy megmentse a tudományt és a művészetet, majd Wordsworth füléhez tartja a kagylót; páratlan szépségű a kagyló. Wordsworth leírja, hogy („egy ismeretlen, de számomra érthető nyelven”) ott meghallotta a próféciát: egyfajta szenvedélyes óda volt az, mely azt jósolta, nem sok híja van már, hogy a haragra lobbant Isten özönvize elpusztítsa a Földet. Az arab egyetért, valóban közel az özönvíz, de neki küldetése van: meg kell mentenie a tudományt és a művészetet. Megmutatja Wordsworthnek a követ. Az különös módon nem más, mint Euklidész Elemei, de azért kő is. Az arab utána odanyújtja a kagylót, ami egyszerre könyv is meg kagyló is: abból hallotta az imént a sok szörnyűséget. A kagyló egyszersmind a világ teljes költészete, sőt – miért is ne? – a szóban forgó Wordsworth-vers is. Így szól hozzá a beduin: „Meg kell mentenem ezt a két tárgyat, a követ és a kagylót, azaz mindkét könyvet.” Hátrafordul, s Wordsworth egyszerre csak észreveszi, hogy elváltozik, rettegésbe fordul a beduin arca. Maga is hátranéz, és nagy fényt lát: a fény már beborította a sivatag felét. A Földet megsemmisítő özönvíz fényét látják. Továbbindul a beduin, s Wordsworth észreveszi, hogy a beduin immár Don Quijote is, a tevéje meg Rocinante, és amiképpen a kő és a kagyló is könyv, ugyanúgy Don Quijote a beduin, és valójában kettejük közül egyikkel sem azonos, de egyidejűleg mind a kettő. Ez a kettősség az álombéli rettenet velejárója. Abban a pillanatban felébred Wordsworth, rémületében felsikolt, mert már elérték a vizek.

Azt hiszem, ez az egyik legszebb rémálom az irodalomban.

Két következtetést vonhatunk le, legalábbis ma estére; később úgyis megváltozik a véleményünk. Az első: az álom esztétikai mű, talán a legősibb esztétikai megnyilvánulás. Különös drámaiság formájában jelenik meg, hiszen – mint Addison mondta – benne egyszerre vagyunk színház, néző, színész, cselekmény. A második: a rémálom borzadással jár. Ébrenlét alatt sok rettenetes pillanatot élünk meg: mindannyian tudunk olyan pillanatokról, amikor nyomaszt bennünket a valóság. Meghalt egy szeretett lélek, elhagyott bennünket egy szerető szív, van bőven ok a búslakodásra, a kétségbeesésre… Ezek az okok azonban nem hasonlíthatók a rémálomhoz; a rémálomban sajátos borzalom lakozik, és az bármilyen történetben kifejeződhet. Kifejezésre juthat a Wordsworth-féle beduinban, aki egy személyben Don Quijote is; a már említett ollóban és rojtokban, az én királyról szőtt álmomban, akárcsak Poe híres lidérceiben. De van bennük még valami: a rémálmok íze. Az általam ismert szakkönyvek nem említik a borzalomnak ezt a fajtáját.

Itt felmerülhet egyfajta teológiai értelmezés lehetősége, s az nagyjából megfelelne az etimológiának. Nézzük bármelyik szót: mondjuk, a latin incubust vagy a szász nightmare-t vagy a német Alpot. Mind valami természetfölöttit sejtet. Hát igen. És ha kifejezetten természetfölötti jelenség a rémálom? Ha a rémálmok a pokol bugyrai? Ha rémálmainkban szó szerint a pokolban vagyunk? Miért is ne? Minden oly különös, hogy még ez is lehetséges.

Kilenc
Dante-tanulmány
1982

Fordította

Scholz László

Előszó

Képzeljünk magunk elé egy keleti könyvtárban lévő, századokkal ezelőtt festett illusztrációt. Talán arab munka, s azt állítják róla, hogy Az Ezeregyéjszaka meséinek minden darabját magában foglalja; talán kínai, s kiderül, hogy egy több száz, illetve több ezer szereplős regényt ábrázol. A temérdek alak közül felkelti az érdeklődésünket egy-egy részlet – egy fordított kúp alakú fa, néhány vasfal fölé nyúló, vörös mecset –, aztán továbbsiklik a szemünk. Alkonyodik, tompul a fény, s ahogy elmélyedünk a kép tanulmányozásában, rájövünk, hogy ott van abban minden, ami a földkerekségen létezik. Ama békés labirintus valamely pontján vár ránk minden, ami volt, ami van, és ami lesz, a múlt története és a jövőé is, minden tárgy, ami az enyém volt, és ami az enyém lesz, minden… Egyfajta varázsképet álmodtam itt meg, olyan illusztrációt, amely egyszersmind mikrokozmosz is; hát Dante költeménye ez a mindent magába foglaló kép. Pedig azt hiszem, ha egyszer elolvashatnánk elfogulatlanul ezt a művet (de hát ettől az élvezettől már elestünk), elsőként bizonyára nem az egyetemessége tűnne fel, s még kevésbé a fennköltsége vagy a nagyszerűsége. Sokkal hamarabb észrevennénk, gondolom, a mű más vonásait, amelyek kevésbé nyomasztóak s egészen élvezetesek; elsősorban is talán azt, amit az angol Dante-kutatók szoktak kiemelni: hogy a szerző változatos és leleményes módon pontos részleteket fest. Dante nem elégszik meg azzal, hogy azt mondja, amikor összefonódott egy férfi és egy kígyó teste, hogy a férfiból kígyó lett, a kígyóból pedig ember; a kettős átváltozást egy égő papírhoz hasonlítja, ahol is a láng előtt egy barnás sáv jár, amelyben eltűnik a fehér, de még nem fekete (Pokol, XXV, 64–66). Nem elégszik meg azzal, hogy azt mondja, hogy a hetedik kör sötétjében a kárhozottak lesve tekintenek rá; olyan emberekhez hasonlítja őket, akik újholdkor nézik egymást, meg egy vén szabóhoz, aki a tű fokát keresi (Pokol, XV, 19–21). Nem elégszik meg azzal, hogy azt mondja, hogy a világ fenekén befagyott a víz; hozzáteszi, hogy az nem vízként, hanem üvegként fehérlik (Pokol, XXXII, 24)… Ilyen hasonlatokra gondolhatott Macaulay, amikor Caryvel szemben azt állította, hogy a dantei leírás részletei nagyobb hatással vannak rá, mint Milton „ködös fennköltsége” és „pompás általánosságai”. Később Ruskin kifogásolta Milton homályosságát,1 s dicsérte a dantei pokol szabatosan felépített topográfiáját. Mindenki tudja, hogy a költők túloznak: Petrarcának vagy Góngorának minden női haj arany, minden víz kristály; az efféle elnagyolt és mechanikusan használt jelképtár elveszi a szavak erejét, s talán a felszínes megfigyelésből táplálkozó közömbösségre vezethető vissza. Dante gondosan elkerüli ezt a hibát; művében nincsen indokolatlan szó.

Az imént említett pontosság nem valamiféle retorikai fogás, hanem ékes bizonyíték, hogy a szerző a költemény minden epizódját becsülettel és a teljesség igényével képzelte el. Ugyanez mondható el a lelki vonások leírásáról is, melyek oly csodálatosak, egyszersmind nagyon visszafogottak. Az egész költeményt átszövik ezek a vonások; mondok néhány példát. A pokolra szánt lelkek zokognak és szidják Istent; Kharón kompjára szállva azonban rettegésük átcsap vágyakozásba és elviselhetetlen szorongásba (Pokol, III, 124–126). Vergilius maga mondja el Danténak, hogy sosem juthat a paradicsomba (Pokol, IV, 39); az nyomban „mester”-nek és „fejedelem”-nek szólítja, amivel nemcsak azt adja tudtára, hogy vallomásával nem csökkentette az iránta érzett szeretetet, hanem azt is, hogy balsorsában még jobban szereti. A második kör sötéten örvénylő viharában Dante igyekszik kideríteni, honnan ered Paolo és Francesca szerelme; ez utóbbi elmondja, hogy szerették egymást, de nem voltak tudatában – soli eravamo e senza alcun sospetto2 –, aztán egyszer egy könyvet lapozva feltárult előttük a szerelem. Vergilius megfeddi a kevélyeket, akik csupán ésszel kísérelték meg felfogni a végtelen istenséget; hirtelen leszegi a fejét és elnémul, mert maga is a kiátkozottak közé tartozik (Purgatórium, III, 44–45). A Purgatórium zord peremén a mantovai Sordello árnya azt tudakolja Vergilius árnyától, honnan származik; Mantovából – mondja Vergilius; erre Sordello félbeszakítja és átöleli (Purgatórium, VI, 74–75). Korunk regénye pazarló részletességgel ered a szellemi folyamatok nyomába; Dante egy-egy szándékban vagy gesztusban csillantja meg őket.

Paul Claudel kifejtette, hogy a haláltusát követő látvány nem fog pontosan megegyezni a Pokol kilenc körével, a Purgatórium szikla-erkélyeivel, se a koncentrikus egekkel. Nem kétséges, hogy Dante egyetértett volna vele; a halál topográfiáját úgy képzelte el, ahogy versének építménye és a skolasztika megkívánta.

A dantei világrendet a ptolemaioszi csillagászat és a keresztény teológia határozza meg. A Föld mozdulatlan gömb; az embereknek szánt, északi félteke közepén áll Sion hegye; tőle keletre, kilencven fokra elhal egy folyó, a Gangesz; tőle nyugatra, kilencven fokra ered egy folyó, az Ebro. A déli félteke vízből van, nem földből, s onnan kitiltatott az ember; a közepén van a Sion-hegy ellenlábasa, a Purgatórium hegye. A két szimmetrikus folyó és hegy kereszt alakot rajzolnak a gömbre. Sion hegye alatt nyílik egy nála jóval szélesebb, a Föld középpontjáig érő, fordított kúp alakú mélyedés, a Pokol, mely egy amfiteátrum lépcsőihez hasonló, egyre kisebb körökre tagolódik. Kilenc ilyen kör van, romos, rémisztő topográfiával; az első öt kör alkotja a Felső Poklot, a négy utolsó az Alsó Poklot, mely egy vörös mecsetekből álló, vasfallal körülvett város. Odabent sírok, vermek, meredélyek vannak, meg mocsaras és homokos földek; a kúp csúcsán áll Lucifer, „e világot lyukasztó féreg”. A hasadék, melyet Léthé vize vájt a sziklába, összeköti a Pokol fenekét a Purgatórium lábával. Sziget ez a hegy, van rajta egy kapu is; a hegyoldalon a halálos bűnöket jelölő sziklaerkélyek sorjáznak; fent a csúcson virul az Édenkert. A Föld körül kilenc koncentrikus ég kering; az első hét a bolygók (a Hold, a Merkúr, a Vénusz, a Nap, a Mars, a Jupiter, a Szaturnusz) ege; a nyolcadik az állócsillagoké; a kilencedik a Kristály-ég, melyet Első Mozgónak is hívnak. Ezt fogja körül az Empireum, ott nyílik az Igazak Rózsája, mely mérhetetlen nagyságával körülfog egy pontot, Istent. Ahogy vártuk, a Rózsának kilenc sziromsora van… Így fest hát a dantei világ általános képe, melyet – ahogy az olvasó már bizonyára észrevette – az egy és a három, valamint a kör határoz meg. A Timaiosz-féle Demiurgosz vagy Teremtő úgy vélte – Dante idézi e művet3 –, hogy a körforgás a legtökéletesebb mozgás, a legtökéletesebb test pedig a gömb; a Dante által bejárt három világ topográfiáját ez a tétel szabja meg, melyet Platón Demiurgoszán kívül magáénak vallott Xenophanész és Parmenidész is.

Nyilvánvaló, hogy elavult kozmológiát tükröz a kilenc forgó ég és a vízből lévő déli félteke, melynek egy hegy van a közepén; van, aki úgy érzi, hogy ugyanígy elavult a költemény természetfölötti rendje is. A Pokol kilenc köre – mondják – éppannyira esetleges és megfoghatatlan, mint Ptolemaiosz kilenc ege, s hogy a Purgatórium éppannyira valószerűtlen, mint az a hegy, amelybe azt Dante helyezi. Több észrevételt is tehetünk a fenti ellenvetésre: először is Dante nem szándékozott hű vagy valószerű képet adni a túlvilágról. Ezt maga jelentette ki; a latinul írt, Cangrandéhoz intézett, híres episztolájában azt mondta, hogy szó szerinti értelemben a Színjáték témája a lélek halál utáni sorsa, allegorikusan pedig az, hogy az ember milyen büntetést, illetve jutalmat kap vétkeiért és erényeiért Istentől. A költő fia, Iacopo di Dante továbbvitte ezt a gondolatot. A kommentárjához írt előszóban azt olvassuk, hogy a Színjáték az emberiség három létformáját igyekszik bemutatni az allegória eszközeivel, miszerint az első részben a bűnnel foglalkozik a szerző, s azt Pokolnak nevezi; a másodikban a bűntől az erényhez vezető utat írja le, az a Purgatórium; a harmadik részben pedig a tökéletes emberek állapotát mutatja be, s azt Paradicsomnak nevezi, „hogy jelezze, mily magasra juthat erény és boldogság, s hogy egyik nélkül sem ismerheti fel az ember a legfőbb jót”. Ugyanezen a véleményen volt néhány régi kommentátor is, például Iacopo della Lana, aki így érvel: „Minthogy a költő szerint háromféle emberi élet lehetséges, nevezetesen bűnös élet, bűnbánó élet és igaz élet, három részre osztotta a művét, Pokolra, Purgatóriumra és Paradicsomra.”

Egy másik hiteles bizonyíték Francesco da Butitól származik, aki a 14. század végén látta el jegyzetekkel a Színjátékot. Az említett episztola szavait ismétli: „E költemény témája szó szerinti értelmezésben a testtől elvált lélek sorsa, morálisan pedig az, hogy milyen jutalmat, illetve büntetést érhet el az ember szabad akarata révén.”

Hugo azt írja a Ce que dit la bouche d’ombre-ban,4 hogy az árny, akiben Káin Ábel alakját látja a Pokolban, azonos azzal, akiben Néró Agrippinát ismeri fel.

Az elavultság vádjánál sokkal súlyosabb a kegyetlenség vádja. Nietzsche alkotta meg ezt a véleményt A bálványok alkonyában (1888), ahol is egy meggondolatlan epigrammában „sírokban verselő hiéná”-nak titulálja Dantét. A definíció, látjuk, inkább harsány, mint szellemes; annak köszönheti a hírét, nagyon is eltúlzott hírét, hogy tiszteletlenül és vérmesen fogalmaz meg egy közhelyet. Legkönnyebb úgy megcáfolni, hogy feltárjuk az eredetét.

Egy másik, módszertani jellegű érvvel megmagyarázható a Dante szemére vetett keménység és kegyetlenség. Meglehet, hogy eretnekség vagy tévedés, ha a valóságra vonatkoztatjuk azt a panteista elképzelést, hogy Isten egyben a világegyetem is, hogy Isten azonos minden teremtményével és e teremtmények sorsával is, de a költőre és művére alkalmazva kétségtelenül igaz. A költő azonos képzeletbeli világának minden lényével, minden pillanatával, minden részletével. Épp az az egyik feladata, s nem is a legkönnyebbik, hogy titkolja vagy leplezze ezt a mindenütt jelenvalóságot. Danténak ez páratlanul nehéz gondot jelent, mert a költemény természetéből adódóan neki úgy kell üdvösséget, illetve kárhozatot osztania, hogy az olvasók ne vegyék észre, hogy a döntést hozó Igazság végül is vele azonos. Ezt úgy érte el, hogy belevette magát szereplőként a Színjátékba, és vigyázott rá, hogy a véleménye sose essék egybe – vagy csak ritkán, mint Filippo Argenti vagy Júdás esetében – az isteni döntésekkel.

Találkozás egy álomban

Túljutva a Pokol körein és a Purgatórium keserves sziklaerkélyein, Dante megpillantja végre Beatricét a földi Paradicsomban; Ozanam szerint ez a jelenet (melynél meghökkentőbbet bizonyára nem produkált még az irodalom) a Színjáték eredeti magja. Először leírom a kérdéses részt, összefoglalom, mit mondanak róla a kommentátorok, majd megfogalmazok egy lélektani jellegű s talán újdonságnak számító megfigyelést.

Azután, hogy Dante minden kínt kiállt, utazásának utolsó előtti napján, 1300. április 13-án reggel belép a Purgatórium csúcsán lévő földi Paradicsomba. Látta már az örök tüzet és az időlegeset, átkelt egy égő falon, szabad és tiszta a lelke. Vergilius ráteszi a koronát és a mitrát (per ch’io te sovra te corono e mitrio).1 Az ősi kert ösvényein haladva elér egy patakhoz, melynek tisztaságával semmilyen víz nem versenyezhet, bár a lombok miatt sosem süt rá se hold, se nap. Édes dallam fut át a levegőn, a túlparton pedig elindul egy titokzatos körmenet. Egy griff húzta diadalmi szekér előtt huszonnégy fehérbe öltözött vén halad, továbbá négy állat: mindegyiknek hat-hat szárnya van, s a szárnyuk telis-teli nyitott szemmel; jobboldalt három hölgy táncol: az egyik olyan piros, hogy szinte nem vennénk észre a tűzben; baloldalt négy bíbor ruhás hölgy halad, az egyiknek három szeme van. A szekér megáll, s előtűnik egy fátyolos hölgy; lángvörös a ruhája. És Dante felismeri Beatricét, nem annyira a szemével, mint inkább megrettenő szellemével és remegő testével. A Mennyország küszöbén ismét eltölti a Firenzében oly sokszor megtapasztalt szerelem. Akár egy megszeppent gyermek, Vergiliushoz fordul segítségért, de az már nincs mellette.

Ma Virgilio n’avea lasciati scemi
di sè, Virgilio dolcissimo patre,
Virgilio a cui per mia salute die’mi;

De Vergiliusz elhagyott, jaj, árván,
Vergiliusz, lelkemnek édes atyja!
kinek köszönöm, üdvösség ha vár rám. (Purgatórium, XXX, 49–51)

Beatrice határozottan nevén szólítja Dantét. Kéri, hogy ne Vergilius távozását sirassa, hanem saját bűneit. Gúnyosan megkérdi tőle, hogy mert felmenni oda, ahol a boldogság lakozik. Angyalok népesítik be a teret; Beatrice elsorolja nekik könyörtelenül Dante minden tévelygését. Elmondja, hogy hiába intette őt álmában, Dante oly mélyre süllyedt, hogy csak a kárhozottak megmutatásával tudta megmenteni. Dante szégyenében lesüti a szemét, hebeg és sír. Hallgatnak az égi lények; Beatrice nyilvános vallomásra kényszeríti Dantét… Hát így hangzik nyers prózában elbeszélve az a fájdalmas jelenet, amelyben először találkozik Dante Beatricével a Paradicsomban. Theophil Spoerri különös megjegyzést fűz hozzá:2 „Nem kétséges, hogy maga Dante is másképp képzelte el ezt a találkozást. Korábban egyetlen lap sem jelezte, hogy élete legnagyobb megaláztatása vár rá.”

A kommentátorok a jelenet minden alakját egyenként értelmezik. A János jelenéseinek elején szereplő (Jel 4,4) huszonnégy vén – Szent Jeromos Prologus Galeatusa szerint – az Ótestamentum huszonnégy könyve. A hatszárnyú állatok az evangélisták (Tommaseo) vagy az evangéliumok (Lombardi). A hat szárny a hat törvényt jelöli (Pietro di Dante) vagy a tér hatos felosztásának tanát (Francesco da Buti). A szekér az egyetemes egyház; a két kerék az Ó- és Újszövetség (Buti) vagy a tevékeny és a szemlélődő élet (Benvenuto da Imola) vagy Szent Domonkos és Szent Ferenc (Paradicsom, XII, 106–111) vagy az Igazság és az Irgalmasság (Luigi Pietrobono). A griff – félig oroszlán, félig sas – Krisztus, aki az isteni Igét és az emberi természetet egyesíti magában; Didron szerint a griff a Pápa, aki „mint pontifex, avagy sas, felemelkedik Isten trónusa elé, hogy meghallgassa parancsait, a földön pedig úgy jár, mint oroszlán, avagy király, erővel és hatalommal”. A szekér jobb oldalán táncoló hölgyek a teológiai erények; a bal oldaliak a kardinális erények. A háromszemű hölgy az Okosság: egyszerre látja a múltat, a jelent és a jövendőt. Amikor megjelenik Beatrice, eltűnik Vergilius, mert Vergilius az ész, Beatrice pedig a hit. És azért is, mert – Vitali szerint – a klasszikus kultúrát a keresztény kultúra követte.

A felsorolt értelmezések kétségtelenül elfogadhatóak. A logika (de nem a költészet) szemszögéből elég meggyőzően magyarázzák a homályos pontokat. Carlo Steiner néhány értelmezést maga is elfogad, majd ezt írja: „A háromszemű hölgy valójában szörny, de ebben az esetben a Költő nem engedi, hogy a művészet visszafogja a fantáziáját, mert elsősorban az a cél vezérli, hogy kifejezze a számára oly drága erkölcsi elveket. Ez csalhatatlan bizonyíték, hogy e nagyszerű művész lelkében nem a művészet, hanem a Jó szeretete állt első helyen.” Vitali – mértéktartóbb szavakkal – hasonló véleményt fogalmaz meg: „Az allegorizálás kétes szépségű képek megalkotására készteti Dantét.”

Két tény vitathatatlan számomra. Dante azt akarta, hogy szép legyen az a körmenet (Non che Roma di carro così bello, / rallegrasse Affricano…);3 a körmenet pedig kimondottan csúnya. Szekér elé kötött griff, nyitott szemekkel teletűzdelt szárnyas állatok, smaragd- meg bíborszínű hölgyek, háromszemű nő, alvajáró férfi: mindez inkább a Pokol kietlen köreihez illik, mintsem a Mennyországhoz. Borzalmasságukat semmit sem csökkenti, hogy néhányuk János jelenéseiből származik, egyikük pedig egy próféta könyvéből (ma leggi Ezechïel, che li dipigne).4 Nem anakronizmus ez a bírálat; a többi paradicsomi jelentben nincs nyoma a szörnyűségnek.5

Minden kommentátor kiemelte Beatrice ridegségét; egyesek néhány jelkép rútságát említik; az én szememben mindkét visszásság ugyanabból forrásból ered. Persze csak feltételezésről van szó; röviden előadom.

Amikor szerelembe esik valaki, olyan vallást teremt, melynek csalárd az istene. Hogy Dante bálványként imádta Beatricét, cáfolhatatlan igazság; hogy Beatrice egy alkalommal kigúnyolta, máskor pedig megalázta Dantét, tény, úgy, ahogy benne van Az új életben. Van, aki azt állítja, hogy az említett esetekben más tények tükröződnek; ha ez így volna, az csak megerősítené a véleményünket, azt, hogy egy balsikerű, babonás szerelemről van szó. Beatrice halála után, Beatrice örök elvesztése után Dante – bánatát enyhítendő – eljátszott a gondolattal, hogy képzeletben találkozik Beatricével; én úgy látom, hogy Dante azért építette föl költeményének hármas szerkezetét, hogy elhelyezhesse benne ezt a találkozást. Akkor eszébe jutott, hogy milyenek is az álmok, és teletűzdelte csúf szeplőkkel a találkozást. Ez történt Dantéval. Minthogy Beatrice örökre megtagadta, álmában találkozott vele, de álmában felettébb ridegnek látta Beatricét, de álmában megközelíthetetlennek látta, de álmában egy olyan szekéren látta Beatricét, melyet egy oroszlán-madár húzott, mely hol csak oroszlánképét, hol csak madárképét mutatta, miközben Beatrice tekintete Dantét várta (Purgatórium, XXXI, 121). Mindez egy rémálom képét vetíti előre: a következő énekben meg is jelenik és kiterebélyesedik a rémálom. Eltűnik Beatrice; egy sas, egy róka és egy sárkány támad a szekérre; toll borítja el a kerekeket és a rudat; ekkor hét fej nő ki a szekérből (Transformato così ’l dificio santo / mise fuor teste…);6 egy óriás és egy parázna asszony foglalja el Beatrice helyét.7

Dante számára Beatrice mindörökre létezett. Beatrice számára Dante alig vagy talán egyáltalán nem létezett; kegyeletből vagy tiszteletből hajlamosak vagyunk mindannyian megfeledkezni erről a fájó különbségről, melyet Dante nem feledhetett. Újra és újra elolvasom képzeletbeli találkozásuk viszontagságait, és arra a két szerelmesre gondolok, akiket Alighieri a második kör örvénylő viharába álmodott meg, s akik az el nem ért boldogság sötét jelképei, még ha Dante nem is annak tartotta vagy szánta őket. Francescára és Paolóra gondolok, akik örökre egymáséi a Pokolban (questi, che mai da me non fia diviso).8 Mégpedig rémisztő szerelemmel, szorongással, csodálattal, irigységgel.

Jegyzetek

Vita

Előszó

1 Ez az írás, amely most nagyon gyengének tűnhet, nem szerepel ebben a kiadásban. (1955-ös jegyzet.)

A pokolbüntetés időtartama

1 A látványosságokról, 30. Gibbon idézetét és fordítását követem.

2 A poklok amatőr kutatója ellenben helyesen teszi, ha nem hagyja figyelmen kívül a következő tiszteletre méltó kivételeket: a szabiusok poklában négy előcsarnok van egymás fölött, a kövezetükön szennyvíz csordogál, a fő helyiség ellenben tágas, poros, kihalt; Swedenborg úgy látja a poklot, hogy ott a kárhozottak, kik elutasították a mennyet, nem fogják föl a hely komorságát; Bernard Shaw a fényűzés, a művészet, az erotika és a hírnév eszközeivel igyekszik – meddőn – enyhíteni a pokol örökkévalóságát. (Ember és felsőbbrendű ember [Tanner John házassága], 86–137. o.) (Ld. még Jegyzetek, 133. o., Pascal, 316. o., Feljegyzés 1944. augusztus 23-ról, 343. o., Közelítés Bernard Shaw-hoz, 366. o. és Emanuel Swedenborg, 423. o.)

3 Dogmatik, I, 248. o.

4 Bővölködő kegyelem a bűnösök közül elsőnek, előszó. (Czakó Jenő fordítása.)

Az örökkévalóság története

Előszó

1 A kötetben szereplő szövegeket – ahol nem jelöltük másként – Scholz László fordította.

2 Töredékek, 8, 5. (Végh Attila fordítása.) A szerk.

A körkörös idő

1 Az istenek természete, II.

2 Lásd: Tacitus: Beszélgetések a szónokokról, 16.

3 De admirandis naturae arcanis, 52.

4 Lásd: Cicero: Academica, II, 40.

5 Beszélgetések a természetes vallásról, VIII. (Harkányi András fordítása.)

6 An Inquiry into Meaning and Truth, 1940, 102. o.

7 Marcus Aurelius elmélkedései, II, 14. Bp., 1983, 23. o. (Huszti József fordítása.)

8 A világ mint akarat és képzet, I, 4, 54.

9 I. m. VI, 37, 81. o. (Huszti József fordítása.)

Újabb nyomozások

Pascal gömbje

1 Ursprung der griechischen Philosophie, 183. o.

2 Parmenidész: Töredékek, 8, 43–44. (Steiger Kornél fordítása.) A szerk.

3 Albertelli: Gli Eleati, 148. o.

4 Empedoklész: Töredékek, 28, 2. (Steiger Kornél fordítása.) A szerk.

5 1Kir 8,27.

6 Az okról, az elvről és az egyről, V. (Szemere Samu fordítása.)

7 Gondolatok, II, 72. (Pődör László fordítása.) A szerk.

A könyvkultuszról

1 Caesar és Kleopátra, II (Réz Ádám fordítása.) A szerk.

2 Griechische Denker, I, 3.

3 Timaiosz, V, 28 c. (Kövendi Dénes fordítása.) A szerk.

4 Phaidrosz, 275 e. (Kövendi Dénes fordítása.) A szerk.

5 Vö. Sztrómateisz.

6 Mt 7,6. A szerk.

7 Jn 8,6.

8 Szent Ágoston Vallomásai, VI. 3. (Városi István fordítása.) A szerk.

9 A kommentátorok felhívják a figyelmünket, hogy a jobb szövegértés érdekében akkoriban szokás volt a hangos olvasás – tudniillik nem volt még központozás, se szóelválasztás –, akárcsak a közös olvasás, mely enyhítette vagy megoldotta a kódexhiány gondját. Szamoszatai Lukianosz A műveletlen könyvgyűjtő ellen című dialógusa a bizonyíték rá, hogy a 2. században élt ez a szokás.

10 „Bacon csupán megismételte a skolasztika egyik közhelyét” – javítja ki magát Borges a kötet utószavában. A szerk.

11 Galilei műveiben gyakran előfordul az univerzum könyvként való értelmezése. A Favaro-féle antológiában – Galileo Galilei: Pensieri, motti e sentenze, Firenze, 1949 – a második rész ezt a címet viseli: Il libro della Natura. Idemásolom egyik szakaszát: „A filozófia abban a roppant könyvben van megírva, mely szüntelenül nyitva áll a szemünk előtt (tehát az az univerzum), de nem érthető meg, ha előtte nem tanulmányozzuk a nyelvet s nem ismerjük a betűket, amelyen íródott. E könyv nyelve matematika, a betűi pedig háromszögek, körök és más geometriai alakzatok.”

12 Religio Medici, I, 16.

13 L’Âme de Napoléon, 1912.

Borges beszél

Előszó

1 Ez a kötet a szerző 1978 májusában–júniusában a Belgrano Egyetemen tartott előadás-sorozatának írott változata, amely nyomtatott formában először 1979-ben jelent meg. A szerk.

A könyv

1 Ld. Ión, 534b. (Ritoók Zsigmond fordítása.) Ld. még Flaubert példás sorsa, 114. o., A költészet, 510. o. és A vakság, 540. o.

2 Devecseri Gábor fordítása. Ld. még A kabbala, 524. o.

Hét este

A rémálom

1 A vihar, IV, 1. (Babits Mihály fordítása.) Ld. még A metafora (In: A költői mesterség, Európa, Budapest, 2002.)

2 Ó jaj, hogy eltűnt minden… (Radnóti Miklós fordítása.) Ld. még A metafora (In: A költői mesterség, Európa, Budapest, 2002.)

3 Az álmokról. (Horváth István Károly fordítása.)

4 Ld. még Nathaniel Hawthorne, 276. o. és A kegyes hóhér, 568. o.

5 Tiszteljétek a fennkölt dalnokot! (Pokol, IV, 80)

Kilenc Dante-tanulmány

Előszó

1 Modern Painters, IV, XIV.

2 „Egy nap, miketten, egy könyvet lapozva / olvastunk benne Lancelotto rejtett / szerelméről, nem is gondolva rosszra.” (Pokol, V, 127–129; A Dante-idézeteket olaszul Giorgio Petrocchi átírásában közöljük, magyarul Babits Mihály fordításában.)

3 Vendégség, III, 5; Paradicsom, IV, 49.

4 Les Contemplations, 6, XXVI. A szerk.

Találkozás egy álomban

1 rád teszem hát a Koronát s a Mitrát! (Purgatórium, XXVII, 142)

2 Einführung in die Göttliche Komödie, Zürich, 1946.

3 Rómában ily fogat sohsem ficánkolt / Scipio… (Purgatórium, XXIX, 115–116)

4 Hanem olvasd Ezékielt, ki hajdan (Purgatórium, XXIX, 100)

5 Már megírtam a fentieket, amikor azt olvasom Francesco Torraca glosszáiban, hogy egy olasz bestiáriumban az ördögöt jelképezi a griff (Per lo Grifone entendo lo nemico). Nem tudom, szabad-e itt hozzátennem, hogy az Exeter könyvben a megváltót jelképezi a csengő hangú, illatos leheletű párduc.

6 S a szent Alkotmány így elidomúlva / minden sarkán fejek nőttek ki rája… (Purgatórium, XXXII, 142–143)

7 Azt az ellenvetést lehetne erre felhozni, hogy ez a sok rútság a korábbi „Szépség” kifordítása. Végtére így igaz, de hát mindnek jelentése van… A lecsapó sas allegorikusan az első üldözéseket jelképezi; a róka az eretnekséget; a sárkány a Sátánt vagy Mohamedet vagy pedig az Antikrisztust; a fejek a hét főbűnt (Benvenuto da Imola) vagy a szentségeket (Buti); az óriás pedig Franciaország királyát, Szép Fülöpöt.

8 ez, aki tőlem többet el se válhat (Pokol, V, 135)

Borges magyarul
1921–2021

Bibliográfia

Összeállította:

Kiss Ildikó
Scholz László

Épp száz éve jelent meg Borges először magyarul. Van mit ünnepelnünk, mert Európában (megelőzve a lengyeleket és franciákat) ez volt az argentin szerzőnek első fordításban kiadott verse: 1921 júniusában Kassák közölte a már emigrációban működő Mában az ifjú költő forradalmi hevületű művét, az Oroszországot. Ám a „vörös zsoltárok” elapadtak, szerzőjük hamarosan más világképek felé fordult. Európa a háború végéig alig tudott róla, akkor is csak Párizsban kezdte el fordítani, hála két francia szerkesztőnek-fordítónak, akik Buenos Airesben vészelték át az üldöztetést, és hazatérve a Gallimard-nak javasolták kiadásra.

Milyen fogadtatás juthatott egy politikailag-esztétikailag rendszeridegen dél-amerikai írónak a mi régiónkban? Bibliográfiánk jól jelzi, hogy gyakorlatilag végig kellett járnia az elhíresült TTT minden betűjét. Először, az 1950-es években tiltották, így magyarul csak emigráns lapokban jelent meg, Buenos Airesben, Münchenben, Londonban, Párizsban. Az 1960-as években, amikor már a Kubai forradalom (1959) és a Beckettel közösen elnyert Nemzetközi Formentor-díj (1961) hatására érdeklődés támadt a latin-amerikai irodalom iránt, Guillén, Neruda, Asturias és az újpróza nagyjai mellett megtűrték Borgest. Amikor másutt lassan elindultak (angolul, németül) a nagyobb Borges-projektek, nálunk csak „csepegtetve” közölték folyóiratokban és különböző gyűjteményekben, vagy épp a Világirodalmi Lexikonra hivatkozva besorolták a „mágikus realisták” közé, s azzal igazolták és reklámozták. Még az 1972-es első önálló magyar kötete is álcázva jelent meg: a Kozmosz kiadó adta ki novelláit jellegzetes sci-fis borítóval a fantasztikus könyvek sorozatában. De aztán láthatóan megtört a jég, miután 1975-ben oroszul is megjelent első alkalommal három verse, majd 1981–1984 közt három önálló kötete, s azzal kezdetét vette nálunk is a támogatott korszak. 1978-tól két évtized alatt Borgesnek hét önálló kötete látott napvilágot magyarul, és a legkülönbözőbb folyóiratok és lapok (Nagyvilág, Tiszatáj, Múlt és jövő, 2000, Utunk, Látó, Holmi és a többi) bőséggel, egymással versengve hozták a Borges-csemegéket. A századfordulóra elkészült az első nagyobb összegzés is, amikor az Európa Kiadó kiadta a Válogatott művek öt kötetét. Mint látjuk, az utóbbi két évtizedben sem lankadt a lendület, felsorolás helyett álljon itt néhány adat: ha jól olvastuk, írásonként és az ismétléseket is számolva 1921–2021 közt jó kétezer Borges-szöveg jelent meg magyarul harmincnál több kiadónál, negyven-egynéhány folyóiratban és több mint ötven fordító munkájaként. Most, hogy Jelenkor kiadó közreadja a második összegző Borges-könyvét, újabb szakaszhoz érkeztünk: hasonlóan az első kötethez, ez sem egyszerű válogatás, hanem csupa teljes kötet előszókkal, jegyzetekkel, és ezúttal névmutatóval és bibliográfiával is. Ezt is ünnepeljük.

Önálló kötetek

1972

Körkörös romok: fantasztikus novellák. Vál. Boglár Lajos; ford. Benczik Vilmos [et al.]; életrajz Székács Vera; utószó Székely András; jegyz. Benczik Vilmos. – Budapest, Kozmosz Könyvek, 1972. 250 p. (Kozmosz fantasztikus könyvek)

1978

A titokban végbement csoda: novellák. Vál., utószó Deák Tamás; ford. Benczik Vilmos [et al.]. – Bukarest, Kriterion, 1978. 225 p. (Horizont könyvek)

1984

Okok, jelek, dolgok. Vál., ford. és az utószót írta Somlyó György. – Budapest, Európa, 1984. 125 p. (Napjaink költészete)

1986

A titkos csoda: elbeszélések. Vál. Benyhe János; ford. Benczik Vilmos [et al.]. – Budapest, Európa, 1986. 538 p.

1987

Az idő újabb cáfolata: válogatott esszék. Vál., ford. és az utószót írta Scholz László; a versidézeteket Tótfalusi István ford. – Budapest, Gondolat, 1987. 308 p.

1988

Képzelt lények könyve. A szerző munkatársa Margarita Guerrero; ford. Scholz László. – Budapest, Helikon, 1988. 146 p. (Curiositas; 2)

1990

A másik, aki ugyanaz. Vál., ford. és az utószót írta Somlyó György. – Budapest, Európa, 1990. 190 p.

1992

A halhatatlanság: öt előadás. Ford. Tóth Éva. – Budapest, Európa, 1992. 109 p. (Mérleg)

1998–2000

Jorge Luis Borges válogatott művei (5 kötet). Vál. és szerk. Scholz László. – Budapest, Európa, 1998–2000.

Kötetek:

1. A halál és az iránytű: elbeszélések. Ford. Benczik Vilmos [et al.]. – 1998. 338 p.

2. Az örökkévalóság története: esszék. Ford. Boglár Lajos, Ertl István, Scholz László. – 1999. 401 p.

3. A tükör és a maszk: elbeszélések. Ford. Benyhe János [et al.]. – 1999. 333 p.

4. Az ős kastély: esszék. Ford. Latorre Ágnes [et al.]. – 1999. 355 p.

5. A homály dicsérete: költemények. Ford. Asztalos Lajos [et al.]. – 2000. 303 p.

2000

A holdbéli nyúl: válogatás Jorge Luis Borges társszerzővel írt műveiből. Vál. és szerk. Scholz László; ford. Bényei Tamás [et al.]. – Budapest, Európa, 2000. 535 p.

2002

A költői mesterség. Ford. és a jegyzeteket írta Scholz László. – Budapest, Európa, 2002. 132 p. (Mérleg)

2005

Bábeli könyvtár: válogatott prózaművek. Vál., szerk. és a jegyzeteket írta Scholz László; ford. Benczik Vilmos [et al.]. – Budapest, Európa, 2005. 285 p. (Európa diákkönyvtár)

2008–2009

Jorge Luis Borges válogatott művei (5 kötet). Vál. és szerk. Scholz László. – 2. kiad. – Budapest, Európa, 2008–2009.

2011

Bábeli könyvtár: válogatott prózaművek. Vál., szerk. és a jegyzeteket írta Scholz László. – 2. kiad. – Budapest, Európa, 2011. 285 p. (Európa diákkönyvtár)

2015

Képzelt lények könyve. A szerző munkatársa Margarita Guerrero; ford. Scholz László. – Budapest, Európa, 2015. 146 p.

Az első magyar költőhöz: válogatott művek. Vál. és szerk. Scholz László. – Budapest, Európa, 2015. 581 p. (100 könyv)

2017

Képzelt lények könyve – Book of Imaginary Beings: M. Nagy Szilvia rajzai (2 kötet). Magyar szöveg Scholz László; angol szöveg Norman Thomas di Giovanni. – Kétnyelvű kiad. – Budapest, Magyar Természettudományi Múzeum, 2017. 36 p., 38 p.

2018

Jól fésült mennydörgés: összegyűjtött novellák. Ford. Benczik Vilmos [et al.]. Összeáll., az Önéletrajzi jegyzeteket és az elő- és utószókat ford. Scholz László. – Budapest, Jelenkor, 2018. 579 p.

2019

Tangó: négy előadás. Ford. Kürthy Ádám András. – Budapest, Jelenkor, 2019. 155 p.

2021

A végtelen életrajza: összegyűjtött esszék. Összeáll., az elő- és utószókat ford. Scholz László; ford. Boglár Lajos [et al.]. – Budapest, Jelenkor, 2021. 648 p.

Időszaki kiadványok

1921

Oroszország (Rusia). Ford. Gáspár Endre. In: Ma, 6. évf. (1921) 9. sz. 122.

1958

A halott (El muerto). Ford. Vajay Szabolcs. In: Irodalmi Ujság, 9. évf. (1958) 3. sz. 9.

1960

Novellák. A fordító nincs megjelölve. In: Irodalmi Ujság, 11. évf. (1960) 2. sz. 11-12.

Tart.: A két labirintus (Los dos reyes y los dos laberintos), A viadal vége (El fin), Az áruló és a hős története (Tema del traidor y del héroe).

1962

Tom Castro, a valószínűtlen szélhámos (El impostor inverosímil Tom Castro). A fordító nincs megjelölve. In: Irodalmi Ujság, 13. évf. (1962) 1–2. sz. 11.

1963

A szögletes arcú ember (Hombre de la esquina rosada). Ford. Várady László. In: Nagyvilág, 8. évf. (1963) 4. sz. 487–491.

1964

Késelők (Hombre de la esquina rosada). A fordító nincs megjelölve. In: Irodalmi Ujság, 15. évf. (1964) 17. sz. 11–12.

1965

Isten írása (La escritura del Dios). Ford. Bácski György. In: Utunk, 20. évf. (1965) 41. sz. 7.

1966

Novellák. Ford. Várady László. In: Magvető Almanach, (1966) 3. sz. 243–267.

Tart.: A szögletes arcú ember (Hombre de la esquina rosada), Funes, a memóriabűvész (Funes el memorioso), Az elágazó ösvényű kert (El jardín de senderos que se bifurcan).

Isten írása (La escritura del Dios). Ford. Bácski György. In: Magyar Szó, 23. évf. (1966) 228. sz. 11.

Versek, kispróza. Ford. Somlyó György. In: Nagyvilág, 11. évf. (1966) 12. sz. 1793–1797.

Tart.: Delia Elena San Marco (Delia Elena San Marco), Everything and nothing (Everything and nothing), A palota parabolája (Parábola del palacio), Borges meg én (Borges y yo), Ars poetica (Arte poética).

1968

A szögletes arcú ember (Hombre de la esquina rosada). A fordító nincs megjelölve. In: Magyar Szó, 25. évf. (1968) 255. sz. 18.

1969

Dél (El Sur). Ford. Benyhe János. In: Nagyvilág, 14. évf. (1969) 2. sz. 215–218.

Emma Zunz (Emma Zunz). Ford. Benczik Vilmos. In: Nagyvilág, 14. évf. (1969) 12. sz. 1864–1866.

1970

A katona és a fogoly (Historia del guerrero y de la cautiva). Ford. Mészöly Miklós. In: Új Symposion, 6. évf. (1970) 57. sz. 5.

1971

Jaromir Hladik halála (El milagro secreto). Ford. Benczik Vilmos. In: Nagyvilág, 16. évf. (1971) 5. sz. 663–666.

Dél (El Sur). Ford. B. Fejér Gizella. In: Utunk, 26. évf. (1971) 6. sz. 9.

1973

Versek. Ford. Végh György. In: Nagyvilág, 18. évf. (1973) 11. sz. 1603–1604.

Tart.: A görög antológia egy kisebb költőjéhez (A un poeta menor de la antología), Örökké tartó ajándék (The unending gift), Elégia (Elegía).

Az utcák (Las calles). Ford. Asztalos Lajos. In: Utunk, 28. évf. (1973) 36. sz. 9.

1974

Egy rózsa és Milton (Una rosa y Milton). Ford. Jánosházy György. In: Igaz Szó, 22. évf. (1974) 3. sz. 464.

Vers, kispróza. Ford. Asztalos Lajos. In: Utunk, 29. évf. (1974) 10. sz. 9.

Tart.: Gitár (La guitarra), Borges és én (Borges y yo).

1975

Vers, novellák, kispróza. Ford. Székács Vera, Tóth Éva. In: Nagyvilág, 20. évf. (1975) 6. sz. 854–863.

Tart.: Két költemény (Two English Poems), A tükörállatok (Animales de los espejos), A simurg (El Simurg), Brodie jelentése (El informe de Brodie), Márk evangéliuma (El evangelio según Marcos).

Emma Zunz (Emma Zunz). Ford. Benczik Vilmos. In: Rakéta Regényújság, 2. évf. (1975) 13. sz. 14–16.

1976

Tlön, Uqbar, Orbis Tertius (Tlön, Uqbar, Orbis Tertius). Ford. S. Móricz Gyöngyi. In: Galaktika, 5. évf. (1976) 17. sz. 71–79.

Novellák. Ford. Nagy Mátyás. In: Nagyvilág, 21. évf. (1976) 9. sz. 1342–1347.

Tart.: Ulrica (Ulrica), A homok könyve (El libro de arena).

Funes, a memóriabűvész (Funes el memorioso). Ford. Várady László. In: Rakéta Regényújság, 3. évf. (1976) 48. sz. 9–11.

A halott (El muerto). Ford. Benczik Vilmos. In: Új Tükör, 13. évf. (1976) 21. sz. 10–11.

1978

Novellák. Ford. Jánosházy György. In: Igaz Szó, 26. évf. (1978) 2. sz. 169–180.

Tart.: A mervi Hákim, az álarcos kelmefestő (El tintorero enmascarado Hákim de Merv), Lazarus Morell, a rémületes megváltó (El atroz redentor Lázarus Morell), Tom Castro, a valószínűtlen csaló (El impostor inverosímil Tom Castro).

A halál és az iránytű (La muerte y la brújula). Ford. Jánosházy György. In: Igaz Szó, 26. évf. (1978) 7–8. sz. 165–171.

Az első magyar költőhöz (Al primer poeta de Hungría). Ford. Somlyó György. In: Nagyvilág, 23. évf. (1978) 9. sz. 1305.

Kisprózák. A fordító nincs megjelölve. In: Új Symposion, 14. évf. (1978) 154–155. sz. hátsó borító.

Tart.: Pokol I, 32. (Inferno, I, 32.), A sárga rózsa (Una rosa amarilla), Példabeszéd Cervantesről és Don Quijotéról (Parábola de Cervantes y del Quijote).

1979

Elbeszélések. Ford. Csuday Csaba, Xantus Judit. In: Nagyvilág, 24. évf. (1979) 8. sz. 1181–1193.

Tart.: Az ajándékok éjszakája (La noche de los dones), A tükör és a maszk (El espejo y la máscara), A korong (El disco), Egy megfáradt ember utópiája (Utopía de un hombre que está cansado).

1981

A lóvá tett boszorkánymester (El brujo postergado). Ford. Bede Béla. In: Magyar Szó, 38. évf. (1981) 266. sz. 12.

Avelino Arredondo (Avelino Arredondo). Ford. Xantus Judit. In: Új Tükör, 18. évf. (1981) 21. sz. 9.

1982

Versek. Ford. Somlyó György. In: Nagyvilág, 27. évf. (1982) 3. sz. 373–377.

Tart.: Egy rózsa és Milton (Una rosa y Milton), Dolgok (Cosas), A veszélyeztetett (El amenazado), Ein traum (Ein Traum), Könyveim (Mis libros), Mélységes rózsa (La rosa profunda), Baruch Spinoza (Baruch Spinoza), A vak (El ciego).

1983

Versek. Ford. Somlyó György. In: Új Írás, 23. évf. (1983) 9. sz. 108–112.

Tart.: Négysoros (Cuarteta), Korlátok (Límites), A költő hírnevével kérkedik (El poeta declara su nombradía), A nagylelkű ellenség (El enemigo generoso), Le regret d’Héraclite (La regret d’Héraclite), Az őrszem (El centinela), Mutációk (Mutaciones), Hengistnek ember kell I. sz. 449 (Hengist quiere hombres, 449 A. D.), Browning elhatározza, hogy költő lesz (Browning resuelve ser poeta), Egy macskához (A un gato), Spinoza (Spinoza), Ők nem te vagy (No eres los otros).

Az udvar (Un patio). Ford. Bede Béla. In: Üzenet, 13. évf. (1983) 3. sz. 104.

1984

A betolakodó (La intrusa). Ford. Végh Zsoldos Péter. In: A hét (Bratislava), 29. évf. (1984) 24. sz. 14.

Elbeszélések, kispróza. Ford. Végh Zsoldos Péter. In: Irodalmi Szemle, 27. évf. (1984) 8. sz. 703–709.

Tart.: Borges és én (Borges y yo), Homokkönyv (El libro de arena), A méltatlan (El indigno).

1983. augusztus 25. (Veinticinco Agosto 1983). Ford. Scholz László. In: Magyar Szó, 41. évf. (1984) 270. sz. 14.

Elbeszélések. Ford. Scholz László. In: Nagyvilág, 29. évf. (1984) 8. sz. 1107–1120.

Tart.: 1983. augusztus 25. (Veinticinco Agosto 1983), Paracelsus rózsája (La rosa de Paracelso), Kék tigrisek (Tigres azules).

1985

There Are More Things (There Are More Things). Ford. Székács Vera. In: Magyar Szó, 42. évf. (1985) 170. sz. 17.

There Are More Things (There Are More Things). Ford. Székács Vera. In: Nagyvilág, 30. évf. (1985) 6. sz. 787–791.

Versek. Ford. Somlyó György. In: Somogy, 13. évf. (1985) 6. sz. 69–71.

Tart.: Az ajándékok verse (Poema de los dones), 1968. június (Junio, 1968).

Elégia (Elegía). Ford. Zend Róbert. In: Szivárvány, 5. évf. (1985) 15. sz. 31.

1986

Paracelsus rózsája (La rosa de Paracelso). A fordító nincs megjelölve. In: Magyar Szó, 43. évf. (1986) 168. sz. 16.

Szegény-szegény argentin individualizmus (Nuestro pobre individualismo). A fordító nincs megjelölve. In: Máshonnan-Beszélő, szamizdat (1986) 5. sz. 4–5.

Dél (El Sur). Ford. Benyhe János. In: Rakéta Regényújság, 13. évf. (1986) 37. sz. 30–32.

Elégia (Elegía). Ford. Végh György. In: Somogy, 14. évf. (1986) 1. sz. 74.

Versek. Ford. Kányádi Sándor. In: Utunk, 41. évf. (1986) 30. sz. 5.

Tart.: A tükör (El espejo), Prédikátorok könyve I. 9. (Eclesiastés, 1, 9.), Himnusz (Himno).

Esszék. Ford. Cserei Mihály. In: Új Írás, 26. évf. (1986) 10. sz. 103–106.

Tart.: A fal és a könyvek (La muralla y los libros), Kafka előfutárai (Kafka y sus precursores).

A vesztegetés (El soborno). Ford. Benyhe János. In: Új Tükör, 23. évf. (1986) 8. sz. 8–9.

Versek, kispróza. Ford. Tóth Éva. In: Új Tükör, 23. évf. (1986) 28. sz. 14–15.

Tart.: A könyv (El libro), Határok (Límites), A tintamajom (El mono de la tinta), A hatlábú antilopok (Los antílopes de seis patas).

1987

A könyv (El libro). Ford. Tóth Éva. In: A Könyv, (1987) 1. sz. 11–17.

A másik (El otro). Ford. Csuday Csaba. In: Nagyvilág, 32. évf. (1987) 2. sz. 173–178.

A találkozás (El encuentro). Ford. Scholz László. In: Utunk, 42. évf. (1987) 36. sz. 4.

1988

Versek. Ford. Somlyó György. In: Nagyvilág, 33. évf. (1988) 5. sz. 639-642.

Tart.: Francisco Borges ezredes halálára (Alusión a la muerte del Coronel Francisco Borges), Párizs, 1856 (París, 1856), Feltételes költemény (Poema conjetural), The thing I am (The thing I am), Ádám, a te hamvad (Adán es tu ceniza).

Invokáció Joyce-hoz (Invocación a Joyce). Ford. Ertl István. In: Tekintet, 28. évf. (1988) 5. sz. 59–60.

Versek. Ford. Somlyó György. In: Tiszatáj, 42. évf. (1988) 4. sz. 3–7.

Tart.: Az Ezeregyéjszaka metaforái (Metáforas de Las mil y una noches), Buenos Aires, 1899 (Buenos Aires, 1899), Boldogság (La dicha), Blake (Blake), Vágy a jelen után (Nostalgia del presente), Cinkos (El cómplice), Himnusz (Himno), Töredékek egy apokrif evangéliumból (Fragmentos de un evangelio apócrifo).

Versek, kispróza. Ford. Asztalos Lajos. In: Utunk, 43. évf. (1988) 33. sz. 5.

Tart.: Ars poetica (Arte poética), Dreamtigers – Álomtigris (Dreamtigers), Egész életem (Mi vida entera), Borges és én (Borges y yo).

1989

A Zodiákus tizenkét jegye (Las doce figuras del mundo). Ford. Bényei Tamás. In: Folyam, (1989) 1. sz. 57–67.

A másik (El otro). Ford. egy műfordítói diák-munkaközösség a budapesti egyetem bölcsészeti karán, Benyhe János irányítása alatt. In: 2000, 1. évf. (1989) 7. sz. 24–27.

Elbeszélések. Ford. Gajdos Zsuzsanna. In: Harmadkor, (1989) 10. sz. 48–50., 51–54.

Tart.: Tadeo Isidoro Cruz élete: 1829–1874 (Biografía de Tadeo Isidoro Cruz, 1829–1874), Bill Harrigan, a szenvtelen gyilkos (El asesino desinteresado Bill Harrigan).

Pillanatok (Instantes). Ford. Tóth Éva. In: Magyar Szó, 46. évf. (1989) 317. sz. 17.

A betolakodó (La intrusa). Ford. Hargitai György. In: Rakéta Regényújság, 16. évf. (1989) 45. sz. 21–22.

Pillanatok (Instantes). Ford. Tóth Éva. In: Új Tükör, 26. évf. (1989) 45. sz. 16.

1983. augusztus 25. (Veinticinco Agosto 1983). Ford. Scholz László. In: Utunk, 44. évf. (1989) 16. sz. 5.

1990

A másik (El otro). Ford. Csuday Csaba. In: Helikon, 1. évf. (1990) 40. sz. 7.

Shakespeare emlékezete (La memoria de Shakespeare). Ford. Szentgyörgyi József. In: Nagyvilág, 35. évf. (1990) 3. sz. 351–356.

Márk evangéliuma (El evangelio según Marcos). Ford. Székács Vera. In: Rakéta Regényújság, 17. évf. (1990) 22. sz. 3–6.

Elbeszélések. Ford. Gajdos Zsuzsanna. In: Új Írás, 30. évf. (1990) 12. sz. 75–79.

Tart.: Tadeo Isidoro Cruz élete: 1829–1874 (Biografía de Tadeo Isidoro Cruz, 1829–1874), Bill Harrigan, a szenvtelen gyilkos (El asesino desinteresado Bill Harrigan).

1991

A rémálom (La pesadilla). Ford. Scholz László. In: 2000, 3. évf. (1991) 5. sz. 45–51.

Kard alakú sebhely (La forma de la espada). Ford. Boglár Lajos. In: Kapu, 4. évf. (1991) 4. sz. 66–67.

Borges és én (Borges y yo). Ford. Bede Béla. In: Magyar Szó, 48. évf. (1991) 73. sz. 17.

Versek. Ford. Somlyó György. In: Múlt és jövő, 2. évf. (1991) 2. sz. 64.

Tart.: Izrael (Israel), Izrael, 1969 (Israel, 1969).

A vég (El fin). Ford. Boglár Lajos. In: Rakéta Regényújság, 18. évf. (1991) 32. sz. 7–8.

Halhatatlanság (La inmortalidad). Ford. Tóth Éva. In: Tekintet, 4. évf. (1991) 7. sz. 6–14.

1992

Emanuel Swedenborg (Emanuel Swedenborg). Ford. Tóth Éva. In: A ’84-es kijárat, 3/4. évf. (1991/1992) 6. sz. 64–68.

Történet kettőről, akik álmodtak (Historia de los dos que soñaron). Ford. Báthori Csaba In: Bécsi napló, 13. évf. (1992) 4. sz. 9.

Tlön, Uqbar, Orbis Tertius (Tlön, Uqbar, Orbis Tertius). Ford. S. Móricz Gyöngyi. In: Galaktika, 21. évf. (1992) 11. sz. 57–63.

A kabala (La Cábala). Ford. Scholz László. In: Holmi, 4. évf. (1992) 3. sz. 370–376.

A krimi (El cuento policial). Ford. Tóth Éva. In: Magyar napló, 4. évf. (1992) 8. sz. 28–33.

A tükör és a maszk (El espejo y la máscara). Ford. Csuday Csaba. In: Rakéta Regényújság, 19. évf. (1992) 6. sz. 44–45.

A krimi (El cuento policial). Ford. Tóth Éva. In: Valóság, 35. évf. (1992) 5. sz. 94–99.

Emanuel Swedenborg (Emanuel Swedenborg). Ford. Tóth Éva. In: Vigilia, 57. évf. (1992) 2. sz. 113–119.

1993

A kard íve (La forma de la espada). Ford. Tomcsányi Zsuzsanna. In: Nagyvilág, 38. évf. (1993) 5. sz. 463–466.

1994

Az utolsó párbaj (El otro duelo). Ford. Végh Zsoldos Péter. In: A hét (Bratislava), 39. évf. (1994) 1. sz. 12–13.

Kilenc Dante-tanulmány (Nueve ensayos dantescos). Ford. Scholz László. In: Holmi, 6. évf. (1994) 7. sz. 949–971.

Everything and Nothing (Everything and nothing). Ford. Somlyó György. In: Látó, 5. évf. (1994) 3. sz. 159–160.

Az Isteni Színjáték (La Divina Comedia). Ford. Scholz László. In: Nagyvilág, 39. évf. (1994) 10–11. sz. 846–857.

1995

Undr (Undr). Ford. Csuday Csaba. In: A hét (Bratislava), 40. évf. (1995) 10. sz. 16–17.

1996

„Ritter, Tod und Teufel”: két változat (Dos versiones de Ritter, Tod und Teufel). Ford. Ertl István. In: Holmi, 8. évf. (1996) 3. sz. 320.

„Ritter, Tod und Teufel”: két változat (Dos versiones de Ritter, Tod und Teufel). Ford. Imreh András. In: Holmi, 8. évf. (1996) 6. sz. 841–842.

Versek. Ford. Somlyó György. In: Látó, 7. évf. (1996) 12. sz. 21., 36., 59., 75.

Tart.: Könyveim (Mis libros), Mit tesz a könyv (El acto del libro), Alexandria, Kr. u. 641 (Alejandría, 641 A. D), A Pokol (Inferno).

A korong (El disco). A fordító nincs megjelölve. In: Magyar Szó, 53. évf. (1996) 273. sz. 14.

1983. augusztus 25. (Veinticinco Agosto 1983). Ford. Scholz László. In: Nagyvilág, 41. évf. (1996) 5–6. sz. 380–383.

Esszék. Ford. Scholz László. In: Nagyvilág, 41. évf. (1996) 9–10. sz. 588–598.

Tart.: Az angyalok története (Historia de los ángeles). Berkeley dilemmája (La encrucijada de Berkeley), Az irodalom élvezete. (La fruición literaria).

1997

Az irodalom élvezete. (La fruición literaria). Ford. Scholz László. In: Irodalmi Szemle, 40. évf. (1997) 4. sz. 44–47.

Az Univerzum, amit mások könyvtárnak hívnak: Scholz László összeállítása Jorge Luis Borges irodalomkritikáiból. Ford. F. Nagy Miklós, Latorre Ágnes, Scholz László. In: Nagyvilág. 42. évf. (1997) 3–6. sz. 176–247.

Tart.: Irodalmi hitvallás (Profesión de fe literaria), Joyce Ulyssese (El Ulises de Joyce), Látszatteremtés költői képpel (La simulación de la imagen), Még egyszer a metaforáról (Otra vez la metáfora), Elmélkedés a szóról (Indagación de la palabra), Paul Valéry: A tengeri temető (Paul Valéry, El cementerio marino), Chesterton és a bűnügyi útvesztők (Los laberintos policiales y Chesterton), Az irodalmi Nobel-díjas Eugene G. O’Neill (Eugene G. O’Neill, premio Nobel de literatura), Franz Kafka: Az átváltozás (Franz Kafka: La metamorfosis), A totális könyvtár (La biblioteca total), Fikció a fikcióban (Cuando la ficción vive en la ficción), Miguel de Cervantes: Példás elbeszélések (Miguel de Cervantes: Novelas ejemplares), Walt Whitman: Fűszálak (Walt Whitman: Hojas de hierba), William Shakespeare: Macbeth (William Shakespeare: Macbeth), Domingo F. Sarmiento: Facundo (Domingo F. Sarmiento: Facundo), Lewis Carroll művei (Lewis Caroll: Obras completas), A vakság (La ceguera).

Paracelsus rózsája (La rosa de Paracelso). Ford. Tímár György. In: Parnasszus, 3. évf. (1997) 4. sz. 3–6.

Endimión Latmoszban (Endimión en Latmos). Ford. Orbán János Dénes In: PoLísz, (1997) 32. sz. 49.

1983. augusztus 25. (Veinticinco Agosto 1983). Ford. Scholz László. In: X Magazin, 2. évf. (1997) 8. sz. 20–21.

Elbeszélések. A fordító nincs megjelölve. In: X Magazin, 2. évf. (1997) 9. sz. 22–25.

Tart.: Paracelsus rózsája (La rosa de Paracelso), Kék tigrisek (Tigres azules).

1998

Shakespeare emlékezete (La memoria de Shakespeare). Ford. Scholz László. In: Nagyvilág, 43. évf. (1998) 5–6. sz. 409–415.

1999

Versek. Ford. Imreh András. In: 2000, 11. évf. (1999) 9. sz. 48–51.

Tart.: Sakk (Ajedrez), A dolgok (Las cosas), Máté, 25, 30 (Mateo, 25, 30), Egy hajdanvolt költőhöz (A un viejo poeta), Emléklap Suárez ezredesnek, a juníni győzőnek (Página para recordar al Coronel Suárez, vencedor en Junín), Az eső (La lluvia).

Versek. Ford. Kányádi Sándor. In: Látó, 10. évf. (1999) 5. sz. 11–18.

Tart.: Milonga az idegenről (Milonga del forastero), Egy szombat (Un sábado), A dolgok (Las cosas), Prédikátorok Könyve I. 9. (Eclesiastés, 1, 9), Himnusz (Himno), San Martin tér (La Plaza San Martín), A gaucsók (El Gaucho), A homály dicsérete (Elogio de la sombra), A tükör (El espejo).

Kispróza, versek. Ford. Jánosházy György, Somlyó György. In: Látó, 10. évf. (1999) 11. sz. 92–98., 111–120.

Tart.: Cervantesről és Don Quijotéról (Parábola de Cervantes y del Quijote), A rózsa (La rosa), Ars poetica (Arte poética), Manuel Flores milongája (Milonga de Manuel Flores), Te (Tú), Az első magyar költőhöz (Al primer poeta de Hungría), Könyveim (Mis libros), Mélységes rózsa (La rosa profunda), Ők nem te vagy (No eres los otros), Por sem vagyok (Ni siquiera soy polvo), Boldogság (La dicha), Újabb költemény az ajándékokról (Otro poema de los dones).

Avelino Arredondo (Avelino Arredondo). Ford. Scholz László. In: Nagyvilág, 44. évf. (1999) 5–6. sz. 359–362.

A költészet (La poesía). Ford. Scholz László. In: Nagyvilág, 44. évf. (1999) 7–8. sz. 516–530.

Versek. Ford. Takács Zsuzsanna. In: Parnasszus, 5. évf. (1999) 4. sz. 112–113.

Tart.: Izlandon a hajnal (En Islandia el alba), Elégia egy ligetről (Elegía de un parque).

2000

Elbeszélés, esszé. Ford. Szabó Szilárd. In: Art Limes, (2000) Álom-labirintus (különszám) 31., 34–36.

Tart.: Mese a két álmodóról (Historia de los dos que soñaron), Coleridge álma (El sueño de Coleridge).

Versek. Ford. Imreh András. In: Holmi, 12. évf. (2000) 3. sz. 267–269.

Tart.: Határok (Límites), A szomorú férfihez (Al triste), Labirintus (Laberinto).

Versek. Ford. Orbán János Dénes. In: Kellék, (2000) 14. sz. 63–71.

Tart.: G. L. Bürger (G. L. Bürger), Endimión Latmoszban (Endimión en Latmos), Részlet (Fragmento), A másik tigris (El otro tigre).

Két király és két útvesztő (Los dos reyes y los dos laberintos). A fordító nincs megjelölve. In: Magyar Szó, 57. évf. (2000) 30. sz. 16.

2001

Albornoz milongája (Milonga de Albornoz). Ford. Somlyó György. In: Ezredvég, 11. évf. (2001) 5. sz. 35.

A metafora (La metáfora). Ford. Scholz László. In: Nagyvilág, 46. évf. (2001) 12. sz. 1913–1922.

2002

A tenger (El mar). Ford. Imreh András. In: Műhely, 25. évf. (2002) 2. sz. 57.

2004

Előszók. Ford. Kutasy Mercédesz. In: Nagyvilág, 49. évf. (2004) 5. sz. 431–436.

Tart.: Edward Kasner–James Newman: Matematika és képzelet (Edward Kasner and James Newman: Mathematics and the imagination), Maurice Maeterlinck: A virágok intelligenciája (Maeterlinck: La inteligencia de las flores), Juan Rulfo: Pedro Páramo (Juan Rulfo, Pedro Páramo), Franz Kafka: Amerika. Rövid elbeszélések (Franz Kafka: América. Relatos breves), Fray Luis De León: Énekek éneke. Jób könyvének ismertetése (Fray Luis de León: Cantar de Cantares. Exposición del Libro de Job), Juan José Arreola: Cuentos Fantásticos (Juan José Arreola: Cuentos fantásticos), Az apokrif evangéliumok (Evangelios apócrifos), Julio Cortázar: Novellák (Julio Cortázar: Cuentos).

2005

Hérakleitosz (Heráclito). Ford. Imreh András. In: Műhely, 28. évf. (2005) 6. sz. 121.

2007

Versek. Ford. Dobos Éva, Tóth Éva. In: Ezredvég, 17. évf. (2007) 10. sz. 13., 63.

Tart.: Pillanatok (Instantes), Jacinto Chiclana milongája (Milonga de Jacinto Chiclana).

2008

Versek, esszé. Ford. Imreh András. In: Kalligram, 17. évf. (2008) 5. sz. 45–48.

Tart.: Az éjszaka története (Historia de la noche), A vak (El ciego), Az összeg (La suma).

Texas (Texas), A délután (La tarde), A történelem szemérmessége (El pudor de la historia).

2009

Ők nem te vagy (No eres los otros). Ford. Somlyó György. In: Látó, 20. évf. (2009) 7. sz. 111.

Az iránytű (Una brújula). In: Napút, 11. évf. (2009) Mellékletek. Napút-füzetek, 35. Szótagok: Kántás Balázs válogatott versfordításai. 34.

2010

Versek. Ford. Horváth Viktor. In: Jelenkor, 53. évf. (2010) 10. sz. 1063–1064.

Tart.: Egy rózsa és Milton (Una rosa y Milton), Baruch Spinoza (Baruch Spinoza), A pillanat (El instante).

2011

A „Lovag, Halál és Ördög” két változata (Dos versiones de „Ritter, Tod und Teufel”). Ford. Báthori Csaba. In: Vigilia, 76. évf. (2011) 11. sz. 840–841.

2015

Versek. Ford. Imreh András. In: Nagyvilág, 60. évf. (2015) 9. sz. 997–998.

Tart.: A Borgesek (Los Borges), Kardok (Espadas), Fiához (Al hijo).

2017

A tintatükör (El espejo de tinta). Ford. Scholz László. In: Galaktika XL, 38. évf. (2017) 323. sz. 24–26.

A totális könyvtár (La biblioteca total). Ford. Scholz László. In: Metagalaktika, (2017) 12. sz. 8–10.

A bor szonettje (Soneto del vino). Ford. Imreh András. In: Műhely, 41. évf. (2017) 5–6. sz. 136.

2018

Versek. Ford. Molnár Miklós. In: Életünk, 56. évf. (2018) 11. sz. 22–25.

Tart.: A cinkos (El cómplice), A kém (El espía), Az igazak (Los justos), Az idegen (El forastero), Krisztus a keresztfán (Cristo en la cruz), Tíz haiku (Diecisiete haiku, fragmentos).

2019

Borges meg én (Borges y yo). Ford. Somlyó György. In: Látó, 30. évf. (2019) 7. sz. 109.

Gyűjteményes kötetek

1952

A halott (El muerto). In: Argentin dekameron: szemelvények. Vajay Szabolcs. – Buenos Aires, Délamerikai Magyarság, 1952. 61–66.

1955

A halott (El muerto). In: A szentelt berek: tallózás a világirodalomban. Vajay Szabolcs. – München, Amerikai Magyar Kiadó, 1955. 235–239.

1967

Ismeretlen utca (Calle desconocida). In: Lírai világtájak: válogatott műfordítások. Franyó Zoltán. – Budapest, Európa, 1967. 433.

Delia Elena San Marco (Delia Elena San Marco). Ford. Somlyó György. In: Szerelmes ezüst kalendárium: háromszázhatvanöt költő háromszázhatvanöt verse. – Budapest, Kozmosz Könyvek, 1967. 442–443.

1968

Az Alef (El Aleph). Ford. Benyhe János. In: Huszadik századi dekameron: válogatás századunk legjobb elbeszéléseiből. 2. kötet. Vál. és szerk. Domokos János. – Budapest, Európa, 1968. 199–212. (A világirodalom remekei. Második sorozat)

1970

Novellák. In: Latin-amerikai elbeszélők. Vál., ford., utószó és jegyz. Benyhe János. – Budapest, Európa, Dekameron sorozat. 1970. 128–157.

Tart.: Az Alef (El Aleph), Funes, az emlékező (Funes el memorioso), Dél (El Sur).

1973

Versek. In: Szélrózsa: összegyűjtött versfordítások. 2. kötet. Somlyó György. – jav. és bőv. kiad. – Budapest, Magvető, 1973. 187–192.

Tart.: Borges meg én (Borges y yo), Everything and nothing (Everything and nothing), Delia Elena San Marco (Delia Elena San Marco), A palota parabolája (Parábola del palacio), Ars poetica (Arte poética).

1975

Brodie jelentése (El informe de Brodie). Ford. Nagy Mátyás. In: Égtájak: öt világrész elbeszélései. Szerk. Karig Sára. – Budapest, Európa, 1975. 61–67.

1976

A találkozás (El encuentro). Ford. Scholz László. In: Égtájak: öt világrész elbeszélései. Szerk. Karig Sára. – Budapest, Európa, 1976. 35–41.

1980

Undr (Undr). Ford. Csuday Csaba. In: Égtájak: öt világrész elbeszélései. Szerk. Gy. Horváth László. – Budapest, Európa, 1980. 23–28.

Versek. In: Öt világrész költészetéből. Vál., ford. Naschitz Frigyes. – Tel Aviv: Kolosszeum, 1980. 186–188.

Tart.: Üres szalon (Sala vacía), Izrael (Israel), Visszanyert városrész (Barrio Reconquistado).

1983

Novellák. Ford. Csuday Csaba, Székács Vera. In: A folyó harmadik partja: latin-amerikai elbeszélők. Vál., sajtó alá rend. és az utószót írta Csuday Csaba. – Budapest, Szépirodalmi Könyvkiadó, 1983. 5–16.

Tart.: Márk evangéliuma (El evangelio según Marcos), A tükör és a maszk (El espejo y la máscara).

Isten betűje (La escritura del Dios). Ford. Hargitai György. In: Az olvasás: nyomozás és felfedezés. Halász László. – Budapest, Gondolat, 1983. 273–290.

A tükör és a maszk (El espejo y la máscara). Ford. Csuday Csaba. In: A tükör és a maszk: művésznovellák. Vál. és szerk., az utószót írta és a jegyzeteket készítette Domokos Mátyás. – Budapest, Kozmosz Könyvek, 1983. 482–487.

1984

Az örökkévalóság története (Historia de la eternidad). Ford. Scholz László. In: Ariel és Kalibán: a latin-amerikai esszé klasszikusai. Vál., az utószót és a jegyzeteket írta Scholz László. – Budapest, Európa, 1984. 267–296.

Versek. Ford. Asztalos Lajos, Lator László. In: Járom és csillag: latin-amerikai költők antológiája. – Budapest, Kozmosz Könyvek, 1984. 405–408.

Tart.: A pillanat (El instante), Egy pénzdarabhoz (A una moneda), Buenos Aires mitikus alapítása (Fundación mítica de Buenos Aires), Elégia (Elegía).

1986

Az utolsó párbaj (El otro duelo). Ford. Végh Zsoldos Péter. In: Égtájak: öt világrész elbeszélései. Szerk. Gy. Horváth László. – Budapest, Európa Kiadó, 1986. 92–96.

Tlön, Uqbar, Orbis Tertius (Tlön, Uqbar, Orbis Tertius). Ford. S. Móricz Gyöngyi. In: Képzeletbeli utazások: tudományos-fantasztikus antológia. Vál., jegyz. Medgyesi Ákos. – Bukarest, Albatrosz Kiadó, 1986. 109–121.

1987

There are more things (There are more things). Ford. Székács Vera. In: Az összerobbanás: sci-fi gyűjtemény. Vál. és a bevezetést írta Medgyesi Ákos. – Bukarest, Albatrosz Könyvkiadó, 1987. 18–24.

1988

Az elágazó ösvények kertje (El jardín de senderos que se bifurcan). Ford. Boglár Lajos. In: Irodalmi szöveggyűjtemény IV/1.: irodalmi szöveggyűjtemény a 20. század világirodalmából a középiskolák IV. osztálya számára. Összeáll. Madocsai László. – Budapest, Tankönyvkiadó Vállalat, 1988. 341–353.

Megj.: 2004-ig évente megjelent, oldalszám az 1991-es kiadásban: 289–299., az 1992-es kiadástól kezdve: 241–252.

1990

A sértés művészete (Arte de injuriar). Ford. Scholz László. In: Az ész vallomása: a Hét Évkönyve 1990. Szerk. Lázár Edit. – Budapest, A Hét, 1990. 205–207.

1991

A titkos csoda (El milagro secreto). Ford. Boglár Lajos. In: György. Összeáll. Székely Ervin. – Budapest, Helikon, 1991. 118–124. (Nevek – Névnapok)

Versek. Ford. Somlyó György. In: Szonett, aranykulcs: 1001 szonett a világirodalomból Somlyó György válogatásában. Budapest, Orpheusz Könyvkiadó, 1991. 540–542.

Tart.: Egy rózsa és Milton (Una rosa y Milton), Spinoza (Spinoza), James Joyce (James Joyce), Vak ember (Un ciego), Lelkifurdalás (El remordimiento), Ők nem te vagy (No eres los otros).

1993

Versek. Ford. Somlyó György. In: Hang szólít: Isten-kereső versek a huszadik század világirodalmából. – Budapest, Vigilia, 1993. 313–321.

Tart.: Adam Cast Forth (Adam Cast Forth), Töredékek egy apokrif evangéliumból (Fragmentos de un evangelio apócrifo).

Márk evangéliuma (El evangelio según Marcos). A fordító nincs megjelölve. In: Madách Kalendárium 1994. – Bratislava, Madách Könyv- és Lapkiadó, 1993. 152–153.

1996

Novellák. Ford. Benyhe János. In: 12 escritores españoles y latino-americanos – 12 spanyol és latin-amerikai író. Szerk. Bogdán Krisztina. – Budapest, Eötvös József Könyvkiadó, 1996. 90–111.

Tart.: Funes, az emlékező (Funes el memorioso), Dél (El Sur).

1997

A tükör és a maszk (El espejo y la máscara). Ford. Csuday Csaba. In: Huszonöt nagyon fontos novella: művek és műelemzések. Szerk. Borbély Sándor. – Budapest, Lord, cop. 1997. 289–300.

1998

Az Isteni színjáték (La Divina Comedia). Ford. Scholz László. In: Rimbaud Abesszíniában: esszék. Vál. és szerk. Dobai Péter. – Budapest, Nagyvilág, 1998. 218–238. (Nagyvilág könyvek).

Versek. In: Szélrózsa: összegyűjtött versfordítások. 3. kötet. XX. század. Somlyó György. – 3. jav, bőv. kiad. – Békéscsaba, Tevan, 1998. 176–195.

Tart.: Az ajándékok verse (Poema de los dones), Delia Elena San Marco (Delia Elena San Marco), Everything and nothing (Everything and nothing), Borges meg én (Borges y yo), Ars poetica (Arte poética), Múzeum (Museo), Egy rózsa és Milton (Una rosa y Milton), Spinoza (Spinoza), Manuel Flores milongája (Milonga de Manuel Flores), James Joyce (James Joyce), A homály dicsérete (Elogio de la sombra), Dolgok (Las cosas), Az első magyar költőhöz (Al primer poeta de Hungría), Egy macskához (A un gato), Browning elhatározza, hogy költő lesz (Browning resuelve ser poeta), All our yesterdays (All our yesterdays), Talizmánok (Talismanes), Mélységes rózsa (The unending rose), Hérakleitosz (Heráclito), Ők nem te vagy (No eres los otros), Jelek (Signos), Por sem vagyok (Ni siquiera soy polvo), Beppo (Beppo), A titkosírás (La cifra).

Márk evangéliuma (El evangelio según Marcos). Ford. Székács Vera. In: Novellák a középiskolában. Szerk. Fazekas Zsuzsa. – Budapest, Rejtjel Kiadó, 1998. 145–147.

1999

Milonga az idegenről (Milonga del forastero). In: Csipkebokor az alkonyatban: Kányádi Sándor egyberostált műfordításai. – Budapest, Magyar Könyvklub, 1999. 350–353.

2000

Vágyakozás a jelenre (Nostalgia del presente). Ford. Somlyó György. In: Lyra Erotica Medicina : 28 adag – 100 mg katarzis versenként. Készítette Nyeste János [et al.]. – Budapest, Ab Ovo, 2000. 28.

A másik (El otro). Ford. Kornya Zsolt. In: A szőke bombázó: Playboy válogatás 40 év legjobb novelláiból. Szerk. Tóth Róbert. – Szeged, Szukits, 2000. 5–14. (Modern klasszikusok)

2001

Albornoz milongája (Milonga de Albornoz). Ford. Somlyó György. In: La giornata della poesia – The day of the poetry – A költészet napja. Összeáll. Almási Melitta [et al.]. – Budapest, Noran, 2001. 7.

Az elágazó ösvények kertje (El jardín de senderos que se bifurcan). Ford. Boglár Lajos. In: Szöveggyűjtemény 12. Összeáll. Pethőné Nagy Csilla. – Budapest, Korona Kiadó, 2001. 135–143.

Megj.: 2014-ig évente megjelent, 2008-tól a Nemzeti Tankönyvkiadó kiadásában.

2002

Argumentum Ornithologicum (Argumentum Ornithologicum). In: 21 latin-amerikai egyperces – 21 microcuentos lationoamericanos. Vál. és ford. Scholz László. – Kétnyelvű kiad. – Budapest, Serdián Kvk., 2002. 15. (Editio plurilingua; 12.)

Versek. Ford. Somlyó György, Tóth Éva. In: Hispán-amerikai költők tára. Vál. Simor András. – Budapest, Eötvös József Könyvkiadó, 2002. 451–464.

Tart.: Egész életem (Mi vida entera), A nap vége Villa Luróban (Último sol en Villa Luro), Az ajándékok verse (Poema de los dones), Francisco Borges ezredes haláláról: 1833–1874 (Alusión a la muerte del Coronel Francisco Borges, 1833–1874), Ars poetica (Arte poética), Feltételes költemény (Poema conjetural), Elégia (Elegía), Újabb költemény az ajándékokról (Otro poema de los dones), Töredékek egy apokrif evangéliumból (Fragmentos de un evangelio apócrifo), A homály dicsérete (Elogio de la sombra), A vak (I) (El ciego), Az első magyar költőhöz (Al primer poeta de Hungría), A tigrisek aranya (El oro de los tigres), Vak ember (Un ciego), A képtelen emlékezés elégiája (Elegía del recuerdo imposible), Pillanatok (Instantes).

A várakozás (La espera). Ford. Hargitai György. In: Könyvjelző: Kepes András válogatása a XX. századi világirodalomból. – Budapest, Park, cop. 2002. 190–194.

2005

Tizenhét haiku (Diecisiete haiku). In: Modern nyugati haiku: Terebess Gábor fordításai. – Budapest, Orpheusz, 2005. 9–12.

2006

Hérakleitosz (Heráclito). Ford. Imreh András. In: Az év műfordításai 2006. Vál. és szerk. Turczi István. – Budapest, Magyar napló, 2006. 247. (Az év műfordításai).

2008

Novellák. Ford. Benyhe János, Scholz László, Székács Vera. In: Huszadik századi latin-amerikai novellák: latin-amerikai dekameron. Vál., szerk. és az életrajzokat írta Székács Vera. – Budapest, Noran, 2008. 50–80. (Modern dekameron)

Tart.: Az Alef (El Aleph), Márk evangéliuma (El evangelio según Marcos), 1983. augusztus 25. (Veinticinco Agosto 1983).

A tükör és a maszk (El espejo y la máscara). Ford. Csuday Csaba. In: Irodalom 12.: érettségi-központú irodalomkönyvek műszövegekkel. Fűzfa Balázs. – Budapest, Krónika Nova Kiadó, 2008. 254–256.

Kocuké-no-szuké, az otromba ceremóniamester (El incivil maestro de ceremonias Kotsuké no Suké). Ford. Gajdos Zsuzsanna. In: Válogatott cikkek, tanulmányok, 2003–2007. Szerk. Kelemen Éva, Sárvári Judit. – Budapest, BME GTK Idegennyelvi Központ, 2008. 331–334.

2009

Kék tigrisek (Tigres azules). Ford. Scholz László. In: Testvéreink, az állatok: a világ legjobb állattörténetei. Vál. és szerk. Veress István. – Budapest, Arión, 2009. 40–50.

2010

A titkos csoda (El milagro secreto). Ford. Boglár Lajos. In: Élet és halál könyve. 2. kötet. Szerk. Gyurgyák János. – Budapest, Osiris, 2010. 936–941.

Egy macskához (A un gato). Ford. Somlyó György. In: A macska ezer arca: cicaantológia. Vál. és szerk. Veress István. – 2. bőv., átd. kiad. – Budapest, Arión, 2010. 164.

Ars Poetica (Arte poética). Ford. Somlyó György. In: Száz vers: kínai, indiai, görög, latin, angol, francia, német, olasz, spanyol, román, dél-amerikai, orosz, skandináv és szláv költők válogatott költeményei magyarul. Összeáll. Lackfi János. – Budapest, Helikon, 2010. 219–220.

2011

Shakespeare Macbethje (William Shakespeare, Macbeth). Ford. M. Nagy Miklós. In: Giuseppe Verdi: Macbeth: színházi ismertető. Szerk. Fazekas Gergely. – Budapest, Magyar Állami Operaház, 2011. 28–31.

2017

A tudomány pontosságáról (Del rigor en la ciencia). Ford. Scholz László. In: Galaktika Light. Szerk. Németh Attila. – Budapest, Metropolis Média, 2017. 11.

2020

Versek. In: Jelen, máshol, sehol: versek, versfordítások, 2020–1962. Csuday Csaba. – Budapest, Magyar napló, 2020. 144–145.

Tart.: Az első magyar költőhöz (Al primer poeta de Hungría), A Hold (La luna).

A kötet megjelenését támogatta:

Fund for Central & East European Book Projects, Amsterdam

Obra editada en el marco del Programa Sur de Apoyo a las Traducciones del Ministerio de Relaciones Exteriores, Comercio Internacional y Culto de la República Argentina.

A kötet fordítását az Argentin Külügyminisztérium
„Sur” Programja támogatta.

A szerkesztők köszönetüket fejezik ki
Kutasy Mercédesznek a névmutató elkészítéséért, valamint hasznos észrevételeiért.

Kiadja a Jelenkor Kiadó
Megjelent Budapesten 2021-ben
Felelős kiadó Sárközy Bence
Szerkesztette Nádor Zsófia
Olvasószerkesztő Török Tünde
Borítóterv Tillai Tamás
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

facebook.com/JelenkorKiado
jelenkor.libricsoport.hu

Elektronikus verzió:
eKönyv Magyarország Kft.
Elektronikus könyv Nagy Lajos
www.ekonyv.hu

ISBN 978 963 676 906 2

Felhasznált betűtípus
Noto Serif – SIL Open Font License
Dolce Vita - Free Font